УКРАЇНСЬКА КУЛЬТУРА : МИНУЛЕ, СУЧАСНЕ, ШЛЯХИ РОЗВИТКУ
ISSN 2518-1890 (Друковане видання) Реєстрація суб'єкта у сфері друкованих ЗМІ: Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 183 від 25.01.2024 року. Ідентифікатор носія: R30-02518 ROR видавця та/або засновника https://ror.org/02bn3q971 Префікс DOI видавця 10.35619 Код ЄДРПОУ засновника-видавця 25736989 У своїй діяльності редакція журналу керується редакційною політикою, етичними принципами та відповідними процедурами журналу Співзасновники: Рівненський державний гуманітарний університет та Інститут культурології Національної академії мистецтв України; Видавець: Рівненський державний гуманітарний університет (м. Рівне, вул. Степана Бандери 12) Видання засноване в 1991 році. Періодичність: двічі на рік (травень, грудень). Мови видання: українська, англійська. Кластер: Гуманітарні науки та мистецтво. Збірник перезареєстрований МОН України як фахове видання з культурології (Додаток 4 до наказу Міністерства освіти і науки України від 02.07.2020 № 886) і входить до категорії «Б», за спеціальностями: B 2 — Дизайн; B 4 — Образотворче мистецтво; В 5 — Музичне мистецтво; B 6 — Перформативні мистецтва (сценічне мистецтво; хореографія); В 12 — Музеєзнавство. Культурологія. Остаточне рішення про публікацію статей приймається редакційною колегією. Кожен випуск збірника рекомендується до друку Вченою радою Рівненського державного гуманітарного університету та Вченою радою Інституту культурології Національної академії мистецтв України. Свідоцтво про державну реєстрацію друку іншої масової інформації видано Міністерством юстиції України, серія КВ № 22258-12158 ПР від 20.05.2016 р. Умови ліцензії: автори надають журналу право на першу публікацію на умовах міжнародної ліцензії Creative Commons Attribution License CC-BY , яка дає можливість розширити роботу з визнанням авторства та початкової публікації в цьому журналі. Заява про відкритий доступ: Журнал надає негайний відкритий доступ до свого вмісту за принципом того, що вільний доступ до досліджень для громадськості підтримує більший глобальний обмін знаннями. Повнотекстовий доступ до наукових статей журналу представлений на офіційному сайті в Архіві . Усе зазначене відповідає правилам Комітету з етики в публікаціях Комітет з етики публікацій (COPE) Будапештська ініціатива відкритого доступу (BOAI) Берлінська декларація про відкритий доступ до знань у галузі природничих і гуманітарних наук Редакційна колегія журналу вжила заходи для забезпечення високих етичних і професійних стандартів, заснованих на принципах прозорості та передової практики наукового видання . Дивіться більше: Публікаційна етика та Заява про недобросовісну роботу .
Рівненський державний гуманітарний університет
РЕЦ. НА МОНОГРАФІЮ ВАЛЕНТИНИ АНТОНЮК «ПОЕТИКА СПІВУ
У статті проаналізовано монографію відомої української вчениці В. Антонюк «Поетика співу». Книга є авторською естетико-філософською та науковою рефлексією вербально-музичних текстів і художніх образів. Досліджено структуру праці, що поєднує широкі узагальнення (концептуалізація «ностальгічної вокальності» спадщини Т. Шевченка) та глибоку аналітику конкретних творів М. Лисенка, В. Кирейка, В. Косенка, Л. Колодуба та В. Антонюка. Доведено, що монографія актуалізує важливий сектор вивчення вокальної творчості та розширює емпіричну базу сучасного камерного співу.
Авторське право (c) 2026 Тимур ІВАННІКОВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПОШУК УКРАЇНСЬКИМИ ЛЯЛЬКАРЯМИ НОВОЇ ДРАМАТУРГІЇ ТА ШЛЯХІВ ВИБУДОВУВАННЯ МИСТЕЦЬКО-ГРОМАДСЬКОГО ДІАЛОГУ З АУДИТОРІЄЮ
В огляді збірки пʼєс «Хроніки мрій» Громадської організації «Український національний центр Міжнародної спілки діячів театру ляльок “УНІМА-УКРАЇНА”» наводиться аналіз чотирьох драматургічних творів, присвячених відомим постатям українського балету (С. Лифар), кіно (О. Довженко), театру (С. Єфремов), науки (І. Сікорський) і розрахованих для постановки з використанням засобів виразності театру ляльок. Здійснено спробу виявити шляхи побудови лялькарями простору мистецького та громадянського відповідального спілкування з читачем та потенційним глядачем – дітьми та підлітками. Предметом діалогу з цільовою аудиторією стало осмислення життя і творчості відомих українців, однак не в інформативно-дидактичній манері, а театрально-поетичній, навіть детективно-фантазійній. Рецензентом розподілено пʼєси на дві смислові групи: хронологічно-лінійна модель оповіді біографії героя («Політ Ікара. Народження та злет Сергія Лифаря», «Сікорський: хроніки мрій») та ретроспективна подорож самого героя у минуле і його рефлексія. («ЩО знав Сашко. Міфічний детектив про перше кіно», «Я досі бавлюся в ляльки»).
Авторське право (c) 2026 Дар’я ІВАНОВА-ГОЛОЛОБОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДІЯЛЬНІСТЬ КАФЕДРИ МУЗИЧНОГО ФОЛЬКЛОРУ РДГУ В КОНТЕКСТІ ПІДГОТОВКИ ФАХІВЦІВ У ГАЛУЗІ УКРАЇНСЬКОЇ НАРОДНОМУЗИЧНОЇ КУЛЬТУРИ
Висвітлено становлення та розвиток кафедри музичного фольклору РДГУ впродовж 1979–2024 рр., виявлено її роль в підготовці фахівців у сфері української традиційної народної музичної культури. Окреслено основні напрями наукової й освітньої діяльності кафедри, а також особливості функціонування навчально-творчих колективів і Лабораторії музичної етнографії. Наголошено на значенні випускової кафедри у збереженні, дослідженні та популяризації народно-музичної спадщини, а також у формуванні професійних компетентностей здобувачів вищої освіти.
Авторське право (c) 2026 Роман ДЗВІНКА , Людмила ГАПОН , Людмила АЛІЄВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КІНЕМАТОГРАФ ЯК ФІЛОСОФСЬКИЙ ПРОСТІР : АВТОРСЬКА МОДЕЛЬ ЖІЛЯ ДЕЛЬОЗА В УКРАЇНСЬКОМУ КУЛЬТУРОЛОГІЧНОМУ ДИСКУРСІ
Акцентовано, що матеріал статті базується на монографії Ж. Дельоза «Кіно» (1985 р.), що складається з двох книг і пропонує читачу подивитися на кінематограф із позиції такої гуманітарної науки як філософія, сфокусувавши – при цьому – увагу на теоретичних узагальненнях Анрі Бергсона. Оскільки вплив бергсонівських ідей розглядався на теренах французького кінознавства неодноразово, Ж. Дельоз концептуалізує історію та теорію кінематографу завдяки аргументації «чотирьох коментарів до Бергсона», що, вочевидь, є чинником наукової новизни. Зазначено, що, обмежившись опертям на інтуїтивізм А. Бергсона та дотичні питання, що виступають похідними в процесі розкриття потенціалу інтуїції, Ж. Дельоз досягнув цілісності власної концепції, яка не роздрібнюється ані на численні прізвища філософів, ані на випадкові суміжні ідеї. Концентруючись на різних роботах А. Бергсона, які сукупно сформували засади його філософських поглядів, Ж. Дельоз виявляє творчий доробок тих режисерів, фільми котрих ще не розглядалися в просторі саме інтуїтивізму А. Бергсона. Підкреслено, що серед причин, що обумовили доволі широку інтерпретаційну присутність монографії «Кіно» в українському культурологічному дискурсі, слід назвати прискіпливість, з якою Ж. Дельоз реконструює історію кіно та ту його зацікавленість, проявлену теоретиком стосовно і систематизації, і подальшої розробки понятійно-категоріального апарату, що виступає підґрунтям теорії кіно.
Авторське право (c) 2026 Світлана ХОЛОДИНСЬКА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КІНОВИРОБНИЦТВО ЯК ІНСТРУМЕНТ СОЦІОКУЛЬТУРНОЇ РЕПРЕЗЕНТАЦІЇ ТА КОНСТРУЮВАННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ
Розглянуто роль кіновиробництва як стратегічно важливого інструмента гуманітарної політики України та деколонізації свідомості. Виходячи з розуміння важливості «гуманітарної аури нації» (за Л. Костенко), наголошено, що екранні мистецтва функціонують як система соціокультурних «дзеркал» задля об’єктивної саморефлексії суспільства. Зосереджено увагу на динаміці вітчизняного кіно процесу від стагнації 2000-х рр. до формування національного кінонаративу після 2014 р. На прикладі таких знакових кінострічок як «Кіборги: Герої не вмирають», «Хайтарма», «Памфір» продемонстровано механізми культурації та соціалізації через кіномову. Виявлено, що використання у кіновиробництві автентичних мовних кодів та опертя на етнографічно-фольклорну спадщину мають вкрай позитивний вплив на формування й утвердження національної ідентичності та культурної емпатії. Акцентовано, що сучасна модель копродукції та державної підтримки дозволяє інтегрувати вітчизняні історико-культурні смисли у світовий гуманітарний контекст. Аргументовано, що якісний аудіовізуальний продукт є репозитарієм живої традиції, який забезпечує тяглість колективної пам’яті в умовах викликів Війни України за Незалежність.
Авторське право (c) 2026 Владислав МИЛЕНЬКИЙ, Олександр ЛЮБИЧ , Наталія БАРНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПЕРФОРМАТИВНІСТЬ В КУЛЬТУРІ :ТРАНСТІЛЕСНИЙ І ТРАНСПЕРСОНАЛЬНИЙ ВИМІР
Стаття присвячена розширеному концептуальному осмисленню перформативності як епістемологічного та онтологічного принципу сучасної культури. Перформативний поворот інтерпретується не лише як зсув від репрезентації до дії, але як радикальне включення трансперсональних практик, транстілесного досвіду та змінених станів свідомості у поле культурологічного пізнання. Досвід сучасної війни розглядається як граничний прояв перформативності, що радикалізує транстілесні прояви, як аналітична категорія і праткичний ресурс для визнання і трансформації травматичного досвіду. Людина презентується як відкрита, динамічна структура, включена у складні мережі взаємодій, де перформативність виступає способом актуалізації її потенціалу.
Авторське право (c) 2026 Таміла ПРИГОДА-ДОНЕЦЬ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПОНЯТТЯ КРЕАТИВНОГО РЕСУРСУ : СПЕЦИФІКА ВИКОРИСТАННЯ В НОВИХ СОЦІОКУЛЬТУРНИХ УМОВАХ ВОЛИНСЬКОГО ЕТНОРЕГІОНУ
Досліджено теоретико-методологічні засади поняття «креативний ресурс» та особливості його імплементації в культурний простір Волині в умовах сучасних викликів. Аналізується трансформація традиційних культурних надбань регіону у дієвий інструмент соціально-економічного роз-витку крізь призму креативних індустрій. Визначено креативний ресурс не ли-ше як сукупність інтелектуальних здібностей, а як стратегічний актив, що базується на локальній ідентичності. Мета статті полягає у теоретичному обґрунтуванні поняття «креативний ресурс» та визначенні практичних шляхів його ефективного використання для розвитку соціокультурного простору Волині в умовах сучасних трансформаційних викликів. Серед завдань – аналіз специфіки залучення твор-чого та інтелектуального потенціалу Волині як стратегічного ресурсу, що здатний забезпечити сталий розвиток громад та оновлення культурної інфраструктури регіону в нових соціокультурних реаліях. Наукова новизна дослідження полягає у здійсненні аналізу механізмів трансформації традиційної культурної спадщини Волинського краю у креативний ресурс та розробці рекомендації щодо його імплементації в сучасні соціокультурні практики. Акцентовано увагу на поєднанні історико-культурної спадщини Волині з цифровими технологіями та проєктним менеджментом на прикладі інноваційної проєктної діяльності найбільш відомих музеїв Луцька. Проаналізовано ключові переваги міських громад Волині в контексті показників креативного потенціалу і перспектив використання креативного ресурсу як фактору регіональної стійкості та ідентичності.
Авторське право (c) 2026 Віктор ШОСТАК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВІЗУАЛІЗАЦІЯ ГЕНДЕРНИХ РОЛЕЙ У ЦИФРОВІЙ КУЛЬТУРІ : СТЕНДАП-КОМЕДІЯ ЯК ФОРМА КУЛЬТУРФІЛОСОФСЬКОГО ДИСКУРСУ
Розглядається візуалізація гендерних ролей у сучасній цифровій культурі крізь призму стендап-комедії як форми культурфілософського дискурсу. Стверджується, що стендап функціонує не лише як розвага, а перформативний простір, у якому гумор функціонує як інструмент для інтерпретації та проблематизації соціальних норм і подій. Особлива увага приділяється способам конструювання, відтворення та дестабілізації гендерних стереотипів за допомогою вербальних, візуальних та перформативних стратегій. У дослідженні також розглядається вплив цифрових медіа, де фрагментарне поширення стендап-контенту посилює його культурний вплив та змінює сприйняття аудиторії. Висловлюється припущення, що стендап-комік постає як рефлексивна фігура, що опосередковує повсякденний досвід, тоді як гендерні ролі постають як динамічні та контекстно-залежні конструкти.
Авторське право (c) 2026 Анастасія ТОРМАХОВА, Дмитро ТОВМАШ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОНЦЕПТУАЛЬНІ ПІДХОДИ ТА ПРАКТИЧНІ ВИМІРИ СИНТЕЗУ МИСТЕЦТВ У СУЧАСНОМУ СОЦІОКУЛЬТУРНОМУ СЕРЕДОВИЩІ
Здійснено комплексний аналіз концептуальних підходів і практичних аспектів синтезу мистецтв у сучасному соціокультурному середовищі. Доведено, що інтеграція різних художніх форм виступає важливим чинником розвитку культурного простору в умовах цифровізації, глобалізаційних процесів і посилення міжкультурної взаємодії. Узагальнено теоретичні підходи до трактування синтезу мистецтв як міждисциплінарного феномену, що поєднує естетичні, комунікативні та соціальні функції. Встановлено, що сучасні мистецькі практики характеризуються зростанням ролі мультимедійності, інтерактивності та залученням аудиторії до творчого процесу. Виокремлено основні напрями практичної реалізації синтезу мистецтв, зокрема у сфері цифрового мистецтва, перформансу та креативних індустрій. Обґрунтовано, що синтез мистецтв сприяє формуванню нових форматів культурної комунікації, підвищенню інноваційного потенціалу суспільства та зміцненню культурної ідентичності.
Авторське право (c) 2026 Микита СТЕПАНЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВІДЧУДЖЕННЯ СУБ’ЄКТНОСТІ : ТРАНСФОРМАЦІЯ ТВОРЧОЇ ТА ДОСЛІДНИЦЬКОЇ АВТОНОМІЇ В ЕПОХУ ГЕНЕРАТИВНОГО ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ
Досліджується трансформація творчої та дослідницької суб’єктності під впливом експансії генеративного штучного інтелекту. Обґрунтовано, що легітимне інструментальне делегування має обмежуватися підготовчою, технічною та комбінаторною працею, тоді як передача алгоритму права на естетичну оцінку, постановку проблеми та фінальну інтерпретацію призводить до когнітивного відчуження й ерозії авторської автономії. Проаналізовано межі продуктивного симбіозу в режимі ко-креації та показано, що взаємодія людини і генеративної системи залишається легітимною лише доти, доки суб’єкт утримує монополію на смисловий відбір, інтерпретативне судження і відповідальність за фінальний результат. Доведено, що антропоморфний дизайн генеративних систем виступає механізмом нормалізації делегування, послідовно підвищуючи довіру до алгоритму, його сприйману компетентність та готовність користувача передавати йому дедалі складніші рішення. Наукова новизна статті полягає у формулюванні культурологічного критерію, який дає змогу розмежувати технологічне підсилення і самовідчуження суб’єкта в умовах алгоритмізованого смислотворення.
Авторське право (c) 2026 Микола ПАВЛОВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
УЯВЛЕННЯ ПРО МІСТО В НАУКОВО-ФАНТАСТИЧНОМУ МІСТОБУДІВНОМУ СИМУЛЯТОРІ «FARLANDERS»
Аналізується наявність міфів про функціонування міста у науково-фантастичній відеоігрі у жанрі містобудівний симулятор «Farlanders». Відеогра розглядається як форма аудіовізуального мистецтва, що вибудовує просторове оповідання через систему ігрових механік, що симулюють керування міською культурою. Дослідження використовує описовий та аналітичний підхід: для виявлення містобудівних міфів використано авторську класифікацію, сформовану на основі критичних досліджень жанру містобудівних симуляторів. Встановлено, що гра відтворює низку характерних для жанру хибних уявлень про місто. Зроблено висновок, що такі уявлення можна трактувати не лише як прояв жанрової умовності та домінування в культурному вимірі неоліберальних уявлень про міську культуру та політику, а і як вираз суспільного запиту на раціонально впорядковане міське життя.
Авторське право (c) 2026 Артем РЕМІЗОВСЬКИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ГЛОБАЛІЗАЦІЯ І ЛОКАЛІЗАЦІЯ КУЛЬТУРИ У ВІДЕОІГРАХ ЯК ЧИННИКИ МІЖКУЛЬТУРНОЇ АДАПТАЦІЇ ТА РЕПРЕЗЕНТАЦІЇ КУЛЬТУРНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ
Здійснено культурологічний аналіз процесів глобалізації та локалізації культури у відеоіграх як складних практик міжкультурної адаптації. Об’єктом дослідження є відеоігри як простір взаємодії глобальних культурних моделей та локальних ідентичнісних кодів, предметом – стратегії міжкультурної адаптації та механізми трансляції культурної ідентичності в ігровому медіумі. Методологія дослідження спирається на компаративний аналіз чотирьох ігрових проектів, які репрезентують відмінні моделі культурної адаптації: Ghost of Tsushima (модель «зовнішньої автентичності»), The Witcher 3: Wild Hunt (модель «культурного експорту»), S.T.A.L.K.E.R. 2: Heart of Chornobyl (модель «національної репрезентації») та NieR: Automata (модель «філософського наративу»). Залучено також елементи семіотичного аналізу візуальних та лінгвістичних складових ігрового продукту. У результаті дослідження виокремлено типологію стратегій культурної адаптації у відеоіграх, обґрунтовано розмежування понять «локалізація» та «культуралізація» в контексті ігрової індустрії, проаналізовано механізми трансляції культурних кодів через ігрове середовище, мовну автентичність, візуальну стилістику та наративні практики. Окрему увагу приділено українському кейсу S.T.A.L.K.E.R. 2: Heart of Chornobyl як прикладу формування та трансляції національної культурної ідентичності через ігровий медіум в умовах повномасштабної війни. Доведено, що гра набуває функції інструменту «м’якої сили», перетворюючи культурну автентичність – українську мову, візуальні коди пострадянського простору, локальну музичну традицію – на конкурентну перевагу в глобальному ігровому просторі. Результати дослідження засвідчують, що відеоігри стали повноцінним простором культурологічного аналізу, в якому процеси глобалізації та локалізації набувають специфічних форм, зумовлених інтерактивною природою медіуму та діяльнісним характером ігрового досвіду.
Авторське право (c) 2026 Василь ВАГЕРИЧ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВІЗУАЛЬНІ СИМУЛЯКРИ І ГІПЕРРЕАЛЬНІСТЬ У ЦИФРОВІЙ КУЛЬТУРІ
Запропонований культурологічний аналіз еволюції візуальних симулякрів та гіперреальності в сучасній цифровій культурі з акцентом на взаємозв’язку між симулякрами, згенерованими штучним інтелектом, та технологіями AR/VR. Методологія дослідження поєднує критичний аналіз літератури із загальнонауковими методами та синтезом культурологічної рефлексії, семіотичного, феноменологічного та герменевтичного підходів. Дослідження демонструє, що ШІ-симулякри функціонують як агентні форми симуляції, тоді як AR/VR створюють просторовий та емпіричний режим гіперреальності. Разом вони утворюють тип гіперреальності, заснований не на імітації, а на конструюванні досвіду. У цьому контексті симулякр набуває інфраструктурного значення, формуючи візуальність, присутність та конструювання й переживання суб’єктом досвіду. Результати можуть бути застосовані у культурологічному експертному аналізі, цифровій освіті та проєктуванні відповідальних цифрових середовищ.
Авторське право (c) 2026 Андрій ПАРХОМЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ВИВЧЕННЯ ГЕНДЕРНИХ РОЛЕЙ ЖІНКИ В УКРАЇНСЬКІЙ КУЛЬТУРІ МОДЕРНОЇ ДОБИ
Актуальність теми дослідження зумовлена проблемами, спричиненими динамічною діджиталізацією методів організації проєктів соціокультурної діяльності. Зокрема, з появою широкодоступних інструментів штучного інтелекту більшість практик змінили методологію своєї оргіназації. Мета статті полягає у визначенні та описі потенційних сфер проєктної діяльності, в яких штучний інтелект може застосовуватися для підтримки або заміщення ролей. Методологічна основа дослідження. Визначення ролі ШІ базується на теоретичних основах концепції управлінського підходу Міхала Шостака (концепція «Мистецтво управління – управління мистецтвом»), що дозволяє не лише визначити конкретні універсальні сфери впровадження ШІ, а й диференціювати поняття суб’єктності у відповідних зразках проєктної діяльності. Результати дослідження засвідчують дві можливі ролі штучного інтелекту в проєктній діяльності: «допомоги» (в якості допоміжного інструменту) та «заміщення» (самогенерації). Наукова новизна результатів дослідження полягає у розкритті соціокультурної важливості впровадження ШІ в процеси управління проєктами. Стаття висвітлює досвід авторів у генерації креативного контенту для реалізації проєктної діяльності в рамках освітнього процесу, а також унаочнює результати аналітичного огляду сучасних практик заміщення ролі «творця» шляхом впровадження машинного самонавчання.
Авторське право (c) 2026 Сергій ЩЕРБИНІН https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МОУШН-ДИЗАЙН В СИСТЕМІ ВІЗУАЛЬНИХ КОМУНІКАЦІЙ
Розглянуто моушн-дизайн як складник сучасних візуальних комунікацій у контексті синтезу мистецтв і цифрових технологій. Проаналізовано особливості формування візуальної цілісності інформації в умовах трансформації комунікативного середовища. Визначено моушн-дизайн як систему проєктних настанов, що функціонують у формі візуальних патернів. Застосовано компаративний і системний підходи, які дали змогу дослідити структурну організацію та механізми впливу візуальної інформації. Встановлено, що дигітальні технології формують нові способи презентації та інтерпретації інформації, поєднуючи технічні та естетичні чинники впливу на реципієнта. Обґрунтовано трансформацію концепту «digitus» як інструменту спрямування уваги та керування сприйняттям у цифровому середовищі. Доведено, що моушн-дизайн постає ефективним засобом організації віртуального повідомлення, де рух є визначальним чинником формування змісту та комунікативного впливу.
Авторське право (c) 2026 Андрій РУДИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПОВСЯКДЕННА МОВНА ПРАКТИКА АКТОРА ЯК КУЛЬТУРНИЙ ЧИННИК : ВІД ОРГАНІЧНОСТІ ДО КУЛЬТУРОЛОГІЧНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ
Повсякденна мовна практика актора розглядається як культурний чинник, що визначає органічність і художню виразність сценічного мовлення. Дослідження здійснено крізь призму взаємозв’язку мовної поведінки у повсякденному житті та психофізичної структури актора в умовах сценічної дії. Обґрунтовано підхід до мовлення як інтегрованої психофізичної системи, що поєднує артикуляційні, когнітивні та поведінкові процеси і функціонує як елемент художньої цілісності сценічного образу. Запропоновано аналітичну модель, що включає тілесно-артикуляційний, психолінгвістичний та психофізичний рівні інтеграції мовлення. Встановлено, що повсякденна мовна практика формує не лише технічну якість мовлення, а й рівень культурної та художньої відповідальності актора. Доведено, що імпровізація та психоемоційне навантаження не формують мовлення, а виявляють ступінь його інтеграції у цілісну психофізичну та культурну систему акторського існування.
Авторське право (c) 2026 Еліна ХОДАКІВСЬКА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
CULTURAL DIPLOMACY OF UKRAINE IN WARTIME AS A TOOL FOR MOBILIZING INTERNATIONAL SUPPORT
Метою дослідження є аналіз основних інституційних механізмів, форм і практик культурної репрезентації українського досвіду війни у світовому публічному просторі, а також визначення ролі державних і недержавних акторів у реалізації культурно-дипломатичних ініціатив. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціальні методи. Зокрема, застосовано метод аналізу та синтезу для узагальнення нормативно- правових документів і наукових підходів до розуміння культурної дипломатії; історико-порівняльний метод для зіставлення практик культурної дипломатії України до та під час повномасштабної війни; інституційний аналіз для дослідження діяльності державних органів і культурних інституцій; а також контент-аналіз культурних і медійних проєктів, спрямованих на міжнародну аудиторію. У результаті дослідження встановлено, що в умовах війни культурна дипломатія України виконує комплекс взаємопов’язаних функцій: комунікативну, репрезентативну, мобілізаційну та ціннісно-інтеграційну. Визначено, що ключову роль у реалізації культурно-дипломатичної політики відіграють Міністерство закордонних справ України, дипломатичні представництва та державні культурні інституції, які координують міжнародні культурні проєкти та забезпечують представлення української культури за кордоном. Показано, що важливим доповненням державної політики є діяльність громадських організацій, професійних спільнот і волонтерських ініціатив, які активно долучаються до реалізації культурних та інформаційних проєктів на міжнародному рівні. Обґрунтовано, що культурна дипломатія сприяє інтеграції українського досвіду війни у глобальний культурний дискурс, формуванню міжнародної солідарності з Україною та утвердженню її як самостійного суб’єкта європейського культурного простору.
Авторське право (c) 2026 Ольга ГОНЧАРОВА, Тетяна БРАГІНА, Юрій БРАГІН https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ГРАФІЧНІ СТИЛІ ЯК ОБ’ЄКТИ ПРОЄКТУВАННЯ ТА ВІЗУАЛЬНОЇ КУЛЬТУРИ : ТЕОРІЯ І ПРАКТИКА
Здійснено теоретичне обґрунтування тлумачення графічного стилю як багатовимірного об’єкта проєктування та феномену візуальної культури, що поєднує знаковий, культурний і процесуальний виміри. Проаналізовано сучасні теоретичні підходи до його осмислення в умовах цифрових трансформацій і міжкультурної комунікації. Графічний стиль інтерпретовано як відкриту динамічну систему, пов’язану з культурною пам’яттю, ідентичністю та соціокультурними практиками. Методологічну основу дослідження становлять семіотичний метод, візуально-аналітичний та історико-генетичний аналіз. На прикладі Bauhaus, Swiss Style та постмодернізму окреслено еволюцію уявлень про стиль у проєктній діяльності. Узагальнено емпіричний матеріал, отриманий у процесі впровадження проєктної практики зі стилем під час викладання фахових освітніх компонентів у ЗВО. Обґрунтовано доцільність застосування процесуального підходу та інтеграції рефлексивних і діагностичних практик у дизайнерській освіті.
Авторське право (c) 2026 Вячеслав БОРИСОВ , Світлана БОРИСОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СИНЕРГЕТИЧНЕ МИСЛЕННЯ ЯК КЛЮЧОВА КОМПЕТЕНТНІСТЬ ДИЗАЙНЕРА В ПРОЄКТУВАННІ
Стаття присвячена дослідженню синергетичного мислення як ключової компетентності сучасного дизайнера в умовах ускладнення проєктних систем та розширення меж дизайнерської практики. Актуальність теми зумовлена переходом дизайну від вирішення локальних естетичних завдань до формування комплексних людино-центричних середовищ, що вимагає інтеграції різнорідних знань, підходів і методів. Метою дослідження є теоретичне обґрунтування синергетичного мислення як інтегративної здатності дизайнера до цілісного бачення проєктної системи, визначення його структурних характеристик та ролі у формуванні якісно нових дизайнерських рішень. У роботі використано методи системного аналізу, формально-стилістичного підходу та порівняльного дослідження дизайнерських практик. У результаті встановлено, що синергетичне мислення забезпечує неадитивний ефект у проєктуванні, коли взаємодія форми, змісту, матеріалу і контексту породжує нову якість, що перевищує суму складових. Висновки підтверджують, що синергетичне мислення є маркером професійної зрілості дизайнера та має бути цілеспрямовано сформоване в системі дизайн-освіти.
Авторське право (c) 2026 Володимир ПРУСАК, Інна ПРОКОПЧУК , Юрій ПРУСАК , Тетяна КОЗАК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЕСТЕТИЧНА ГАРМОНІЯ КОСТЮМА ЯК ПРОЄКТНИЙ ЧИННИК ФОРМУВАННЯ ЖИТТЄВОГО ЦИКЛУ ОДЯГУ В УМОВАХ НОРМАТИВНО ЗУМОВЛЕНИХ ОБМЕЖЕНЬ СТАЛОГО ДИЗАЙНУ
Досліджено трансформацію дизайну костюма в умовах переходу до нормативно регульованої сталості, де вимоги екодизайну та циркулярної економіки структурують логіку проєктних рішень і критерії їх оцінювання. Обґрунтовано доцільність розгляду естетичної гармонії як проєктного чинника формування життєвого циклу одягу, що забезпечує узгодження художньо-композиційних параметрів із вимогами довговічності, ремонтопридатності та повторного використання. Запропоновано концептуальну модель, у межах якої естетичні характеристики виробу пов’язані з афективним сприйняттям користувача та його поведінковими практиками, що впливають на тривалість використання одягу. Мета – обґрунтувати естетичну гармонію костюма як проєктний чинник формування життєвого циклу одягу в умовах нормативних обмежень сталого дизайну. Методологія ґрунтується на концептуально-аналітичному підході, системному та міждисциплінарному синтезі (дизайн, психологія споживання, policy studies), а також на принципі операціоналізації естетичних і поведінкових категорій. Результати полягають у розробленні концептуальної моделі, що описує причинно-наслідкові зв’язки «нормативні обмеження – естетична гармонія – афект – поведінкові практики – довговічність – циркулярність» і визначає індикатори їх оцінювання на проєктному рівні конструкції, матеріалів і композиції. Наукова новизна – в обґрунтуванні естетичної гармонії як вимірюваної дизайн-змінної, здатної інтегрувати художньо-композиційні рішення у систему проєктування життєвого циклу одягу.
Авторське право (c) 2026 Олена КОЛОСНІЧЕНКО, Тетяна СТРУМІНСЬКА , Іван ФРОЛОВ , Тетяна ЛУЦКЕР https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДОСЛІДЖЕННЯ ІННОВАЦІЙНИХ МАТЕРІАЛІВ ТА ТЕХНОЛОГІЙ У ПРОЄКТУВАННІ СУЧАСНИХ ДИЗАЙН-ПРОДУКТІВ
Досліджено інноваційні матеріали та технології у проєктуванні сучасних дизайн-продуктів у контексті взаємодії художніх першоджерел, матеріальної бази та виробничих можливостей. Проаналізовано трансформацію живописних, графічних та урбаністичних візуальних кодів у текстильні принти й декоративні рішення, а також визначено їх залежність від конструктивної будови виробу, напряму рисунка та технології виготовлення. Систематизовано напрями матеріальних інновацій – від модифікації волокон і розвитку поверхонь high-touch до біоматеріалів, інтерактивних та цифрово сформованих структур. Показано, що матеріал у сучасному дизайні виступає активним чинником формоутворення, сенсорної виразності та функціональної адаптивності виробу. Мета дослідження полягає у визначенні ролі інноваційних матеріалів і технологій у формуванні сучасних дизайн-продуктів та узагальненні підходів до поєднання художнього першоджерела, матеріальної інновації та технологічної реалізації в єдиній проєктній логіці. Методологія базується на аналізі наукових публікацій з теорії дизайну й матеріалознавства, історико-мистецтвознавчому огляді прикладів трансформації образотворчого мистецтва у текстильний і предметний дизайн, а також систематизації сучасних практик використання інноваційних матеріалів і цифрових технологій виробництва. Результати дослідження полягають у окресленні джерел образності сучасного декору та визначенні їх проєктних обмежень; систематизації напрямів матеріального оновлення: модифікація хімічних і синтетичних волокон, створення надтонких і high-touch поверхонь, застосування інтерактивних матеріалів, біоматеріалів і вирощених структур, використання цифрових засобів виробництва, а також обґрунтуванні ролі технології як посередника між потенціалом матеріалу та формотворчим результатом. Наукова новизна полягає в узагальненні взаємозв’язку художніх першоджерел, матеріальної інновації та технологічної реалізації в межах цілісної проєктної моделі, де матеріал розглядається як активна формотворча категорія, а не лише технічна основа виробу. Практичне значення полягає у можливості використання запропонованої систематизації напрямів інновацій для обґрунтованого вибору матеріалів і технологій у проєктуванні одягу, текстилю, предметів декору та інтер’єрних об’єктів з урахуванням функціональних, сенсорних і комунікативних характеристик дизайн-продукту.
Авторське право (c) 2026 Тетяна РЕМЕНЄВА , Марина КОЛОСНІЧЕНКО , Ігор АНТОНЕНКО, Данило КОСЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВІЗУАЛІЗАЦІЯ, ТВОРЧА УЯВА, МАКЕТУВАННЯ В ДИЗАЙНІ ТА ДИЗАЙН-ОСВІТІ
Метою дослідження є аналіз зв’язку творчої уяви, візуального і просторового мислення фахівців у сучасній дизайнерській практиці, а також засобів й шляхів стимулювання їх розвитку при дизайн-освіті, мистецькій освіті та художній самоосвіті. Методологія: використано методи порівняльного аналізу, семантичного аналізу, індукції, дедукції, синтезу, а також герменевтичний метод при з’ясуванні теоретичних позицій про змістове насичення поняття візуалізації, візуального мислення, просторового мислення, творчої уяви, просторової уяви та їх денотатів. Застосовано принцип «неповного осягнення об’єкта» при їх розгляді, враховуючи неоднозначність їх трактувань. Результати: поглиблено уявлення про візуальне і просторове мислення, їх значення у професійній діяльності, при якій значення має творча уява і візуалізація її результатів; проаналізовано напрацювання науковців про специфічні риси та роль макетування у дизайнерській і мистецькій практиках. Наукова новизна: з’ясовано тісний зв’язок візуального і просторового компонентів при макетуванні у дизайн-проєктуванні та вказано на явище трансгресії, як важливої риси творчої уяви у дизайнерській чи художній діяльності, стимульованої інтуїтивними стимулами та раціональними спонуками; наголошено на потребі подальшого з’ясування специфіки візуального мислення для розвитку теоретико-методологічної бази теорії сучасної дизайну, естетики, дизайн-освіти й мистецької освіти, враховуючи темпи діджиталізації різних сфер сучасного суспільства. Практичне значення дослідження полягає у приверненні уваги до важливості більш широкого застосування методу макетування просторових форм і значення навчальних макетів у дизайн-освіті чи мистецькій освіті, як засобу розвитку творчої уяви та просторового мислення фахівців, адже це допомагає розвитку їхньої естетичної компетентності, зокрема при формоутворенні й прийнятті колірних рішень щодо проєктованого виробу.
Авторське право (c) 2026 Олена ПОЛІЩУК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЕВОЛЮЦІЯ ДИЗАЙНУ СУЧАСНОЇ УКРАЇНСЬКОЇ КНИГИ ЯК ЕЛЕМЕНТУ НАЦІОНАЛЬНОГО КУЛЬТУРНОГО КОДУ
Метою дослідження є виявлення та систематизація ключових етапів еволюції українського книжкового дизайну в контексті формування національного культурного коду. Це дало змогу окреслити сталі візуальні маркери української ідентичності, простежити особливості їхнього прояву в історичних і сучасних виданнях, а також визначити їхній потенціал як інструменту культурної репрезентації України у глобальному комунікаційному просторі. Методологія дослідження спирається на комплексний підхід, що поєднує історико-мистецтвознавчий, порівняльний і культурологічний аналіз. Опрацьовано праці українських і зарубіжних дослідників, здійснено огляд історичних зразків книжкової графіки та сучасних дизайнерських практик. Результати. Встановлено багатоступеневу динаміку розвитку українського книжкового дизайну: від синтезу народного мистецтва з авангардними течіями початку ХХ ст. (бойчукізм, нарбутівська школа) до домінування соцреалістичних практик у радянський період і подальшого відродження національної графіки у другій половині ХХ ст. Сучасний етап характеризується полістилізмом та інтеграцією цифрових технологій із традиційними елементами. Ідентифікаційними маркерами визначено орнаментальні композиції, символічні образи (дерево життя, козацькі постаті), історичні шрифтові форми (устав, скоропис), а також використання мотивів декоративно-ужиткового мистецтва – вишивки, витинанки, кераміки. Наукова новизна. Уперше здійснено комплексний огляд еволюції українського книжкового дизайну крізь призму його ролі як складової національного культурного коду. Практична значущість. Результати дослідження можуть бути використані у видавничій та дизайнерській діяльності для створення видань із виразною національною айдентикою. Систематизація культурних маркерів слугує методологічною основою для дизайнерів, ілюстраторів та видавців, а також відкриває перспективи подальших наукових розвідок у галузі візуальної культури й культурної політики.
Авторське право (c) 2026 Ольга ЄЖОВА , Маргарита ПЕКНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОМПЛЕКСНЕ ДИЗАЙН-ПРОЄКТУВАННЯ ОДЯГУ ВІЙСЬКОВИХ ЛЬОТЧИКІВ : ІНТЕГРАЦІЯ ФУНКЦІОНАЛЬНИХ, ЕРГОНОМІЧНИХ ТА ОБРАЗНО-ІДЕНТИФІКАЦІЙНИХ ЧИННИКІВ
Досліджено особливості дизайн-проєктування одягу військових льотчиків як складного багатофункціонального об’єкта, що поєднує захисні, ергономічні, естетичні та ідентифікаційні властивості. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю переосмислення традиційних підходів до формування льотного екіпірування в умовах розвитку інноваційних матеріалів, цифрових технологій та зростання вимог до функціональності й комфорту. Проаналізовано сучасні наукові підходи до проєктування спеціального одягу, зокрема в аспектах ергономіки, антропометрії, візуальної ідентичності та технологічної інноваційності. Визначено, що одяг військових льотчиків слід розглядати як інтегровану систему, у якій взаємодіють конструктивні, композиційні та символічні елементи. Обґрунтовано необхідність комплексного підходу до дизайн-проєктування, що враховує як функціональні, так і образні характеристики виробу. Мета дослідження – комплексне обґрунтування принципів дизайн-проєктування одягу військових льотчиків з урахуванням взаємодії функціональних, ергономічних, художньо-композиційних і технологічних чинників. Методологія. Використано системно-структурний, порівняльно-аналітичний та історико-типологічний методи, а також метод узагальнення наукових джерел і проєктного аналізу. Результати дослідження. Виявлено основні фактори формоутворення одягу військових льотчиків, визначено роль ергономічних, антропометричних та технологічних параметрів у забезпеченні функціональності виробу. Обґрунтовано значення художньо-композиційної організації та знаково-символічних елементів у формуванні професійного образу льотчика. Наукова новизна одержаних результатів полягає в комплексному осмисленні льотного екіпірування не лише як спеціального одягу, а й як багаторівневого об’єкта дизайн-проєктування, що формується на перетині утилітарних, образних і комунікативних чинників. Практичне значення. Результати дослідження можуть бути використані при розробленні сучасного льотного екіпірування, удосконаленні методів дизайн-проєктування спеціального одягу, формуванні навчальних дисциплін освітнього процесу та подальших наукових досліджень у галузі дизайну військового одягу.
Авторське право (c) 2026 Яна МАМЧЕНКО , Наталія ОСТАПЕНКО , Лілія НАВОЛЬСЬКА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЕСТЕТИЗАЦІЯ ІНФРАСТРУКТУРИ ВІЙНИ : ЗАКЛЕЄНІ ВІКНА ТА ПРОТИТАНКОВІ ЇЖАКИ В УКРАЇНСЬКОМУ МИСТЕЦТВІ І ДИЗАЙНІ
Досліджено процес естетизації об’єктів воєнної інфраструктури – заклеєних вікон і протитанкових їжаків – у сучасному українському мистецтві та дизайні в період 2014–2026 років. Аналіз здійснено на перетині теорії речей (Б. Браун), нових матеріалізмів (Дж. Беннет), концепції культурної біографії речей (І. Копитофф), соціології культурного виробництва (П. Бурдьє), а також теорій естетизації політики (В. Беньямін) і афектів. Простежено трансформацію цих об’єктів із функціональних елементів захисту та виживання у знаки візуальної культури, що циркулюють між художніми практиками, графічним дизайном, комерційною продукцією та інституційною символікою. На основі аналізу конкретних мистецьких кейсів (Д. Кольцова, О. Долгий, О. Федорова, Д. Толкачов та ін.) виявлено різні модуси естетизації: критичний, меморіальний, афективно- нормалізуючий та комерційний. Особливу увагу приділено ролі гумору як механізму афективної адаптації, що функціонує за принципом «безпечного порушення», а також матеріальності об’єктів як носію пам’яті, свідчення і досвіду руйнування. Показано, що естетизація воєнної інфраструктури виконує множинні й суперечливі функції: сприяє колективному осмисленню травматичного досвіду, генерує символічний капітал, інтегрує воєнні об’єкти у повсякденність і водночас ризикує їхньою тривіалізацією. Доведено, що український контекст, у якому війна є безпосередньо прожитою реальністю, проблематизує універсальність західних теоретичних моделей естетизації та вимагає їх критичного переосмислення з урахуванням досвіду повсякденного співіснування з об’єктами війни.
Авторське право (c) 2026 Євгенія БУЦИКІНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ІСТОРИЧНІ ПРОТОТИПИ ТА СУЧАСНІ ПІДХОДИ ДО ФОРМУВАННЯ КОЛЕКЦІЙНИХ ОБ’ЄКТІВ В ІНТЕР’ЄРІ
Розглянуто історичні прототипи та сучасні підходи до формування колекційних об’єктів в інтер’єрі як просторово-культурного явища, у межах якого предмети виконують не лише декоративну, а й смислотворчу, символічну, комунікативну та статусну функції. На основі історико-порівняльного, типологічного та інтерпретативного аналізу уточнено поняття колекційного об’єкта в контексті інтер’єрного дизайну, відмежовано його від суміжних категорій та виявлено основні історичні прототипи інтер’єрів, пов’язаних із колекціонуванням. Показано, що кабінет курйозів, колекціонерський інтер’єр як форма соціального представлення та домашній інтер’єр як об’єкт демонстрації заклали підвалини сучасних способів інтеграції колекційних об’єктів у житловий і напівпублічний простір. Визначено, що сучасні підходи до формування таких об’єктів реалізуються через кураторську організацію середовища, демонстраційну інфраструктуру, просторову оповідь, атмосферність і акцент на походженні і достовірності предмета. Запропоновано концептуальну модель взаємодії колекційного об’єкта та інтер’єру, що охоплює чотири взаємопов’язані виміри: режим цінності, інфраструктуру демонстрації, сценарій смислового прочитання та режим взаємодії. Обґрунтовано, що сучасний інтер’єр із колекційними об’єктами слід розглядати як гібридний простір, у якому поєднуються домашність і експозиційність, повсякденність і демонстрація, близькість і дистанція. Практичне значення дослідження полягає в можливості застосування цієї моделі для аналізу та проєктування інтер’єрів, у яких колекційні об’єкти відіграють структуротворчу роль.
Авторське право (c) 2026 Сергій ВЕРГУНОВ , Наталія ВЕРГУНОВА , Олександр ЛЕВАДНИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОЛІР ТА ТОН ЯК КОМПОЗИЦІЙНІ РЕГУЛЯТОРИ У ЦИФРОВІЙ ВІЗУАЛІЗАЦІЇ : ВІД РАСТРОВОЇ ОБРОБКИ ДО РЕНДЕРУ
Стаття присвячена дослідженню ролі кольору та тону, як фундаментальних регуляторів композиції у процесі цифрової візуалізації. Проблема полягає у фрагментарності знань: технічні, психологічні та художні аспекти обробки зображень часто вивчаються ізольовано, що призводить до часткової втрати творчого задуму під час технічних перетворень та вимог. Проаналізовано п’ять стадій створення цифрової картини: растрову підготовку, колірне керування, освітлення, рендеринг та постобробку. Показано, що колір здебільшого відповідає за диференціацію елементів та емоційний характер сцени, тоді як тон визначає візуальну ієрархію, глибину простору та читабельність форми. Запропонована інтегративна модель виступає своєрідною пам’яткою для збереження композиційної цілісності. Результати дослідження демонструють важливість узгодження художніх і технічних рішень для збереження композиційного задуму під час переходу між етапами створення та обробки зображення.
Авторське право (c) 2026 Андрій ЗІНЧЕНКО , Дар’я БОЙКО , Валентин ГОЛІУС , Ніна ІВАНОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СВІТЛОТІНЬОВЕ МОДЕЛЮВАННЯ ФОРМИ ОБ’ЄКТІВ В РУЧНІЙ ПРОЄКТНІЙ ГРАФІЦІ
Статтю присвячено світлотіньовому моделюванню форми об’єктів у ручній проєктній графіці як важливому складнику художньо-графічної підготовки дизайнерів, а також розробці критеріїв оцінювання рівня сформованості цієї навички. Проаналізовано сучасні зарубіжні дослідження у галузі художньої педагогіки, дизайн-освіти та оцінювання творчих робіт, що засвідчують актуальність поєднання поетапної методики навчання з прозорими критеріями педагогічного оцінювання. Уточнено основні поняття, пов’язані зі світлотіньовим моделюванням форми, зокрема відблиск, півтінь, локальний тон, власну тінь, рефлекс, падаючу тінь і тональну ієрархію, та визначено їхню роль у передаванні об’єму і просторового положення предмета. Запропоновано послідовність навчальних етапів: від опанування градацій тону й побудови тональної шкали до зображення простих геометричних тіл, удосконалення техніки штрихування та застосування світлотіні у творчих завданнях. Розроблено чотирирівневу критеріальну систему оцінювання, що охоплює логіку світлотіні, тональний діапазон, графічну техніку та переконливість передавання об’єму. Обґрунтовано, що поєднання практико-орієнтованого навчання світлотіньового моделювання з критеріальним оцінюванням сприятиме розвитку художньо-графічних умінь студентів, підвищенню прозорості оцінювання та вдосконаленню якості фахової підготовки.
Авторське право (c) 2026 Леонід ЗВЕНІГОРОДСЬКИЙ , Тетяна ЗВЕНІГОРОДСЬКА , Алла РАДЧЕНКО , Ганна КОРОВКІНА , Інеса КАРПОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВІЗУАЛІЗАЦІЯ АРТДИЗАЙНЕРСЬКИХ ПРОЄКТІВ АВМВРОСІЯ ЖДАХИ
Осмислено частину спадщини Амвросія Ждахи, пов’язану з його проєктами інтер’єрів, меблів, печей, фарфорових виробів 1919 року, візуалізованих користувачем Антоном Проненком 31 грудня 2025 року на шпальтах соціальної мережі Фейсбук. А саме – ослонів, стільців, наборів кріселок і бенкеток, лав-бомбетелей, диванних куточків із гіркою, трюмо, столів, скринь, сервантів, кухонних буфетів із керамічним і фаянсовим посудом, ломберних столів, ширм, комодів, полиць, універсальних меблів штибу етюдника-мольберта-пюпітра для зберігання нот, палітр фарб, газет і журналів, п’єців печей, порцелянових чашок і сподок. Наведено перелік розробок артдизайну посудних форм, представлених у миснику кухонного буфету: дзбанок штибу молочника з покришкою, 3 тарелі різного діаметру з декоративним орнаментом із флоральними і геометричними мотивами, плесканцем із високою шийкою на короку, чарку, цукорницю на ніжці з накривкою, келих-креманка, масничка, чайна чашка з блюдцем, ваза для квітів, склянка.
Авторське право (c) 2026 Євген ШИШИГІН , Алла РУДЕНЧЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Випуск 52 фахового науко-метричного збірника категорії «Б» «Українська культура: минуле, сучасне, шляхи розвитку» сформований за всіма тими вимогами, які висуває нині профільне Міністерство до наукових публікацій та фахових видань, за результатами виконання яких й має здійснюватися їх атестація (акредитація). Тому зберігши в основі своїй традиційні напрями відбору матеріалів досліджень для публікації, їх подання (прийняття) враховувало вже нові вимоги, що помітно як у змісті представлених текстів, так і їх оформленні. Подібна практика, будемо сподіватися на подальший успішний результат, збережеться й надалі. Розширено в ньому й склад редколегії, виходячи з нових вимог, а також збільшено час рецензування наукових розвідок.
Авторське право (c) 2026 Сергій ВИТКАЛОВ, Володимир ВИТКАЛОВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
УКРАЇНСЬКА АРТИСТИЧНА МІГРАЦІЯ ХХ-ХХІ СТОЛІТЬ У ВИМІРАХ МИСТЕЦЬКОГО УНІВЕРСАЛІЗМУ
Здійснено дослідження української артистичної міграції в аспекті мистецького універсалізму як динамічного явища національної музичної культури ХХ-ХХІ століть. Запропоновано класифікацію української музичної міграції ХХ-ХХІ століть на основі географічного та хронологічного компонентів. Застосовано міждисциплінарний підхід із залученням біографічного, історичного, культурологічного, аналітичного, музикознавчого та інших методів. Зокрема завдяки методу біографічно орієнтованого музикознавства здійснено спробу комплексної реконструкції поліаспектної картини української артистичної міграції ХХ-ХХІ століть та скориговано уявлення щодо цілісності універсуму української музичної спадщини. На підставі вивчення життєвого і творчого шляху представників української музичної діаспори виявлено універсалізм розглянутих творчих постатей. Доведено, що ключову роль у процесах української артистичної міграції відігравало соціальне середовище з його мовно-культурними, освітніми, релігійними, мистецькими практиками, зокрема родини митців, в яких активно підтримувалися українські національні мовно-культурні традиції.
Авторське право (c) 2026 Олена БЕРЕГОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КРИТЕРІЇ ОЦІНЮВАННЯ ІМЕРСИВНОГО АУДІО В МУЗИЧНИХ КОМПОЗИЦІЯХ
Розглянуто проблему оцінювання імерсивного аудіо в музичних композиціях у контексті сучасних психоакустичних і мистецтвознавчих підходів. Імерсивність протрактовано як комплексне мистецько-перцептивне явище, що формується внаслідок поєднання просторових, тембрових, динамічних і психологічних чинників слухового сприйняття. На основі аналізу наукових публікацій і міжнародних стандартів суб’єктивного оцінювання звуку запропоновано систему критеріїв, яка охоплює психологічну залученість слухача, просторове огортання, архітектоніку звукової сцени, екстерналізацію музичного твору, темброву та міксову цілісність, ревербераційну складову, динамічну стабільність, адаптацію між середовищами відтворення та мистецько-драматургічну доцільність просторового рішення.
Авторське право (c) 2026 Надія БОНДАРЕЦЬ; Олексій НОСЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
АРХЕТИП ДЕРЕВА ЖИТТЯ ЯК УНІВЕРСАЛЬНА СИМВОЛІЧНА СТРУКТУРА : ФІЛОСОФСЬКІ ЗАСАДИ ТА ХУДОЖНІ ІНТЕРПРЕТАЦІЇ В СУЧАСНОМУ МИСТЕЦТВІ
Здійснено аналіз символічної моделі Дерева життя як структурного інваріанта художнього мислення, що репрезентує ієрархію буття, взаємозв’язок сакрального та профанного рівнів і принцип організації простору. Розкрито трансформацію цього образу від міфологічних уявлень до сучасних мистецьких практик із урахуванням концепцій архетипу та символу. Встановлено, що у скульптурі архетип реалізується через пластичну організацію форми, ритміку розгалуження та матеріальну фактуру, що формують багаторівневу семантику образу. Проаналізовано авторську інтерпретацію, в якій образ набуває значень пам’яті, безперервності та внутрішньої динаміки розвитку. Визначено, що актуалізація традиційної символіки у сучасному мистецтві забезпечує поєднання культурної спадковості з індивідуальним художнім висловлюванням.
Авторське право (c) 2026 Ігор ГЛУХЕНЬКИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПЕРФОРМАТИВНІ МИСТЕЦТВА У ВИМІРІ МІЖМИСТЕЦЬКОГО ХУДОЖНОГО ЯВИЩА
Стаття присвячена теоретичному осмисленню перформативних мистецтв як міжмистецького явища сучасної сценічної культури. Перформативність інтерпретують як ідею художнього мислення, що зумовлює зсув від репрезентації завершеного твору до процесуальної та дієвої форми мистецького виконавства. Акцентовано увагу на трансформації ролі виконавця, для якого дія, голос і рух функціонують як рівноправні носії художнього сенсу. Обґрунтовано міжмистецьку природу перформативних мистецтв, сформовану на перетині хореографії, музики та театру. Визначено методологічне значення перформативної парадигми для аналізу сучасних сценічних практик, у яких художня форма постає як результат взаємодії тіла, простору та звучання. Проаналізовано перформативні твори сучасної сценічної практики, у яких синтез руху, голосу і простору формує цілісну художню подію.
Авторське право (c) 2026 Лілія КАЧУРИНЕЦЬ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ДОСЛІДЖЕННЯ БАНДУРНОГО МИСТЕЦТВА В УКРАЇНІ ПОЧАТКУ XXI СТОЛІТТЯ
Розглядається актуальність теоретико-методологічних засад дослідження бандурного мистецтва в Україні початку XXI століття в контексті сучасних інноваційних методів-підходів з урахуванням новітніх тенденцій розвитку наукового мистецтвознавчого напряму – бандурознавства. Враховано введення українськими вченими термінопонять «академічний» і «академізований», де підкреслено вплив академізації на зміст і функції сучасного бандурного мистецтва. Враховано особливості, що розрізняють автентичність народного інструменту та його сучасну модернізацію. Застосовано інтегративний, комплексний та українознавчий підхід у поєднанні з музикознавчим аналізом для висвітлення процесу академізації бандурного жанру і виконавського стилю; історичний, культурологічний та мистецтвознавчий підходи для аналізу процесів інтеграції лірницько-бандурного народного мистецтва в сучасну академічну культуру. Такий підхід дозволяє об’єктивно осмислити соціокультурні і мистецькі процеси, які сприяють синкретизації традиційного і академічного в сучасному теоретико-виконавському бандурознавстві. Здійснено аналіз бандурознавства як феномену українського музичного мистецтва в контексті сучасного наукового дискурсу з урахуванням перспектив розвитку цього напряму. Визначено актуальність розробки і впровадження науково-термінологічного інструментарію бандурознавства як науки та навчальної дисципліни.
Авторське право (c) 2026 Віта-Вікторія ЗАДОРОЖНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РІОПЛАТЕНСЬКІ ЖАНРИ В ТВОРЧОСТІ АРГЕНТИНСЬКИХ ГІТАРИСТІВ-КОМПОЗИТОРІВ
Розглянуто музичну творчість аргентинских гітаристів-композиторів ХХ-ХХІ століть у контексті специфічної жанрової панорами та місцевого звукового ландшафту регіона Ріо-де-Ла-Плата. Враховуючи топонімічні особливості портової агломерації Буенос-Айреса, национальні музично-побутові традиції автохтонних верств, а також креольських та афроамериканських ареалів, охарактеризовано риси типових ріоплатенських жанрів – танго, мілонги, тонади, мурги, кандомбе – з позицій морфології ритмічних патернів, інтонацій, музичної поетики, семантики і тембрового забарвлення. Мовні ресурси цих жанрів демонструють суміш музичних елементів різного етногенезу. Аналітичними об’єктами обрані відомі гітарні цикли та мініатюри гітаристів-композиторів, яких вважають архитекторами ріоплатенського звукового пейзажу Аргентини: «Аргентинське танго», «Сільська мілонга», «Міська мілонга», «Мілонга вітру» Хорхе Мореля, «Ріоплатенська сюїта № 1» (Танго, Мілонга, Мурга, Кандомбе), «Елегія на смерть Тангуеро», «Три есе на ескіз Кандинського» Максімо Дієго Пухоля, «Відкрите небо» (Кандомбе) Кікі Сінесі. Аналітика виокремлює гітарні виконавські засоби наслідування традиційним аргентинським та уругвайським ритуальним практикам гри перкусійних інструментів африканського походження у місцевих карнавальних процесіях.
Авторське право (c) 2026 Тетяна ФІЛАТОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЕВОЛЮЦІЯ КОМПОЗИТОРСЬКОГО ПОЧЕРКУ ЯК ВЕКТОР ОНОВЛЕННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ МУЗИКИ НА ПРИКЛАДІ ТВОРЧОСТІ ГО ВЕНЬЦЗІНА
Досліджено творчий шлях відомого сучасного китайського композитора Го Веньцзіна. Встановлено деталі біографії та творчих інтересів, що безпосередньо вплинули на формування стилю одного з композиторів «нової хвилі» китайської музики. Ключовими джерелами творчості визначено китайську традиційну релігійну систему, міфи та історію разом із багатоманіттям національних традицій оперного мистецтва. Висвітлено знакові твори Го Веньцзіна крізь призму образно-ідейного змісту та способів його втілення на рівні музичної мови та форми. Висунуто припущення, що творчість Го Веньцзіна найбільш природньо продовжує розвиток китайської музичної культури, синтезуючи її багатовікові надбання з засобами сучасної західноєвропейської музики, створюючи впізнавану манеру письма у глобалізованій культурі ХХІ століття.
Авторське право (c) 2026 Ке ЧЖАН https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КИТАЙСЬКІ БАМБУКОВІ ФЛЕЙТИ У СПІВДІЇ З ЄВРОПЕЙСЬКИМ ІНСТРУМЕНТАРІЄМ У КАМЕРНО-АНСАМБЛЕВИХ ЖАНРАХ
Порушується питання взаємодії народних інструментів з європейськими у творчості сучасних китайських композиторів. Використання різних типів бамбукових флейт (поздовжніх із родини сяо та поперечних із родини діцзи) виходить за межі традиційного музикування. Створення великої кількості композицій на межі ХХ-ХХІ ст., де бамбукові флейти співдіють із фортепіано та іншими західними інструментами, актуалізує дослідження специфіки сонорно-тембрального фактора в цих типах поєднань. Твори сучасних китайських композиторів розглянуто під знаменником креолізації, яка передбачає появу нових культурних виразів шляхом злиття різних традицій, їх інтеграції та взаємної трансформації. Ці композиції є ні суто китайські, ні повністю західні, творячи гармонійні сполуки, що поважають та живлять обидві традиції.
Авторське право (c) 2026 Хун ВЕНЬЦЗЕ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФОРТЕПІАННИЙ КОНЦЕРТ ЯК СИНТЕЗ СОЛЬНОГО ВИКОНАВСТВА ТА ОРКЕСТРОВОГО МИСЛЕННЯ
Статтю присвячено розкриттю фортепіанного концерту як форми виконавської взаємодії, у якій сольна партія реалізується через оркестрове мислення, ансамблеву чутливість і цілісну художню концепцію. З’ясовано, що його специфіка полягає не лише у віртуозності, а й у постійному співвіднесенні сольної партії з оркестровою тканиною та потребі мислити масштабом цілого твору. Показано, що оркестрове мислення визначає інтерпретацію піаніста, а цілісний виконавський образ формується у взаємодії соліста, диригента та оркестру. Узагальнено інтерпретаційні принципи художньої рівноваги: цілісність концепції, оркестрове слухання, ансамблева узгодженість, співмірність виразових засобів і діалогічність. Наукова новизна полягає в розгляді фортепіанного концерту як єдності сольного виконавства, оркестрового мислення й ансамблевої цілісності. Перспективи подальших розвідок пов’язані з вивченням індивідуальних виконавських стратегій у співвідношенні з оркестровою партитурою.
Авторське право (c) 2026 Олена ТЕПЛОВА, Наталія РЯБУХА, Олег КОПЕЛЮК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЛЮБОВ ТА ФАТАЛЬНІСТЬ ЯК ПРОВІДНІ ТЕМИ ОПЕРНОГО РОМАНТИЗМУ
Метою статті є аналіз тем любові та фатальності як провідних художніх концептів оперного романтизму та визначення їхньої ролі у формуванні драматургії оперних творів XIX ст. У результаті дослідження встановлено, що оперне мистецтво доби романтизму зосереджується на внутрішньому світі людини та її прагненні до абсолютного ідеалу. Любов постає рушійною силою драматичної дії, тоді як мотив фатальності надає сюжетам особливої трагічної напруженості, проявляючись через містичні, соціальні або психологічні чинники. Поєднання цих тем формує характерну модель романтичного конфлікту, в якій прагнення до ідеалу вступає у суперечність із реальністю, а музична драматургія відображає філософське осмислення людського існування. Саме синтез емоційної експресії, філософської проблематики та музичної виразності визначає естетичну своєрідність оперного мистецтва романтизму.
Авторське право (c) 2026 Тамара КОВАЛЬ , Микола КОВАЛЬ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЗАТРИМАНИЙ СТИЛЬ В МУЗИЦІ : ПЕРСПЕКТИВНІ НЕДОЛІКИ
Досліджено проблему музичних стилів, які можуть вважатися застарілими відносно більш інноваційних підходів до музичної творчості. Обґрунтовано чинники дієвості минулих стилів, які не втратили значення у сучасності як щодо інноваційних стилів того ж покоління, так й наступних, включно з сьогоденням. Показано відносність розповсюджених уявлень про прогресивність у музичному мистецтві. Перелічено переваги затриманого стилю, включно з удосконаленням традиційних технік та стилів, розкрито їх художній потенціал, а також можливість випередження інновацій майбутніх стилів у рамках у межах самого затриманого стилю. У висновках зазначено два головних типів інновацій у мистецтві: зміна парадигми мистецького мислення та оновлення всередині вже чинної парадигми.
Авторське право (c) 2026 Борислав СТРОНЬКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ХОРОВЕ ВИРАЖЕННЯ У КОНЦЕРТІ «САД БОЖЕСТВЕННИХ ПІСЕНЬ» ІВАНА КАРАБИЦЯ : СИМВОЛІКА АРХЕТИПНОГО ПЕРЕРОДЖЕННЯ
Досліджується роль хорового вираження у творенні семантики архетипу Переродження на найвищих рівнях його прояву – крізь призму християнської ідеї духовного оновлення – у хоровому концерті «Сад божественних пісень» Івана Карабиця, в якому втілено головні сенси філософсько-поетичної спадщини Григорія Сковороди, зокрема, кордоцентричної концепції самопізнання та внутрішньої трансформації. У цілому, концерт трактується як цілісна художня модель архетипного циклу Переродження, адже двочастинна композиційна структура твору відображає послідовність стадій перетворення: від первісної гармонії через кризу й деструкцію до духовного оновлення й катарсису. Особливу увагу приділено виразовій ролі хору як носія смислу у колективному вимірі, що забезпечує перехід від індивідуального досвіду до національного узагальнення. У підсумку доведено, що концепт «веселості серця» функціонує як фінальна стадія духовного перетворення, репрезентуючи гармонізацію внутрішнього й колективного буття – «мікро-» та «макро-» світів.
Авторське право (c) 2026 Ганна КУХАРИК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДЕКОРАТИВНІСТЬ В АРХІТЕКТУРІ : ЕВОЛЮЦІЯ В СПРИЙНЯТТІ ТА ЗНАЧЕННЯ У СЕРЕДОВИЩІ
Дослідження зосереджено на вивченні таких понять як декор, орнамент, декоративність. Їх аналізується як частину архітектурного твору в контексті еволюції розвитку декоративних елементів та їхнього значення в сучасному середовищі. Метою статті є дослідження питань про роль декору і декоративності у архітектурі, їх смислове навантаження для самої будівлі. Ці питання підводять до роздумів: як нині сприймається декоративність та як її застосування впливає на психологічний стан людини. Проаналізовано праці українських та іноземних науковців, зокрема стосовно визначення базових понять декоративності. Окрім базових понять досліджується історичний аспект таких прийомів як пропорція та симетрія у створенні гармонійної форми. В історичній ретроспективі висвітлюється еволюція розвитку декоративності та трансформація поглядів на її призначення у ХХ столітті. Звертається увага на причини й наслідки зміни відношення провідних архітекторів і дизайнерів до симетрії та декоративності на початку ХХ століття. Оскільки декоративність здебільшого властива пам’яткам архітектури, то в контексті сьогоденних подій, зокрема військової агресії росії проти України, пошкоджені пам’ятки потребуватимуть реставрації. Внаслідок руйнування будівель порушується цілісність архітектурного середовища, що розширює межі професійних викликів для фахівців з реставрації та громад. Розглянутий приклад візуальної когерентності є актуальним при відновленні орнаменту й декоративних елементів у повоєнному міському середовищі як запоруки створення гармонійної архітектурної форми.
Авторське право (c) 2026 Андрій ЛЕВИЦЬКИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ШЕКСПІРІВСЬКИЙ СЮЖЕТ «ВІНДЗОРСЬКІ НАСМІШНИЦІ» В ЄВРОПЕЙСЬКОМУ ОПЕРНОМУ ТЕАТРІ XVIII–XIX СТОЛІТЬ
Досліджено особливості інтерпретації шекспірівської тематики у європейській музичній культурі та специфіку художнього переосмислення літературних образів у музичному мистецтві. Охарактеризовано значення творчості В. Шекспіра, яка протягом століть залишається одним із найважливіших джерел сюжетів, образів і драматургічних моделей для композиторів різних епох. Підкреслено, що драматургія В. Шекспіра вирізняється глибиною психологічних конфліктів, багатством образної системи та універсальністю філософських ідей, що зумовило появу численних музичних інтерпретацій у різних жанрах – від опери та балету до симфонічної й камерної музики. Висвітлено основні принципи музичного втілення шекспірівських сюжетів, зокрема способи передачі психологічної характеристики персонажів, драматичних конфліктів і символічних смислів за допомогою засобів музичної виразності. Виявлено особливості взаємодії літературної драматургії та музичної форми, а також специфіку трансформації літературного першоджерела в самостійний музичний образ. Підкреслено, що звернення до творчості Шекспіра стало важливим чинником розвитку музичної драматургії в європейській традиції. Виділено значення музичних інтерпретацій комедії «Віндзорські насмішниці», які у творчості композиторів різних історичних епох демонструють різноманітні підходи до осмислення шекспірівської комедійної драматургії. Зазначено, що музичні трактування цього сюжету відображають індивідуальні стильові особливості композиторів та естетичні тенденції відповідних історичних періодів. Узагальнено, що шекспірівська тематика відіграла важливу роль у формуванні нових моделей музичного мислення та справила значний вплив на розвиток європейської музичної культури XIX–XX століть.
Авторське право (c) 2026 Алла СОКОЛОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВІОЛЬНИЙ ІНСТРУМЕНТАРІЙ В СОЦІОКУЛЬТУРНОМУ ВИМІРІ СВОБОДИ І НЕСВОБОДИ
Досліджується трансформація інструментарію барокової доби в оптиці зміни історичних, соціокультурних та філософських парадигм. Центральною темою є співіснування та подальша конкуренція сімейств віол та скрипок. Аналізується феномен «геральдичності» віоли як символу ренесансної інтелектуальної елітарності та причини її витіснення скрипковим інструментарієм у контексті централізації політичної влади та барокової ідеї мегаломанії. Досліджується діалектика свободи та несвободи у бароковій партитурі, що розглядається як «ескіз» для виконавської інтерпретації.
Авторське право (c) 2026 Сергій ГАВРИЛЮК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТРАДИЦІЙНІ ФОРМИ Й ОЗДОБЛЕННЯ КРИМСЬКОТАТАРСЬКОГО КЕРАМІЧНОГО ПОСУДУ ДЛЯ ЗБЕРІГАННЯ ХАРЧОВИХ ПРОДУКТІВ
Здійснено комплексний аналіз традиційного кримськотатарського керамічного посуду для зберігання харчових продуктів XVIII – початку ХХІ ст. На основі матеріалів проєкту «Zincir / Ланцюг», археологічних і мистецтвознавчих досліджень систематизовано основні типи посудин цієї функціональної групи: бал бардак’, май бардаги, куза, гюльчереп і хум. Встановлено взаємозв’язок між призначенням посудини, її типологією та ступенем глазурування: повністю глазуровані малі ємності слугували для в’язких продуктів (меду, жирів, топленого масла), частково глазуровані – для солінь, а неглазуровані великі форми – для сухого сипкого вмісту. Розглянуто оздоблення, яке має переважно стриманий утилітарний характер із поодинокими елементами рельєфного та мальованого декору. Результати розширюють уявлення про матеріальну культуру кримськотатарського народу та сприяють збереженню національної спадщини України.
Авторське право (c) 2026 Олексій ВЛАСОВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
БАРОКОВИЙ ІНСТРУМЕНТАЛІЗМ У ПАРАДИГМІ СУЧАСНОЇ ВИКОНАВСЬКОЇ ІНТЕРПРЕТАЦІЇ
Розглядаються здобутки барокового інструменталізму як важливий чинник формування сучасної виконавської практики. Проаналізовано специфіку стилю бароко, зокрема принципи афектів, риторичність музичного висловлювання, особливості орнаментики та імпровізаційності. Особлива увага приділяється питанням автентичного виконання, інтерпретації нотного тексту та ролі виконавця у відтворенні історично зумовлених художніх смислів. Усвідомлення висот естетичної і духовно-дидактичної цінності барокової продукції широко розкриває репертуарний простір інструменталістів, зокрема кларнетистів і саксофоністів, для засвоєння барокових здобутків, особливо італійських і французьких майстрів, невіддільних від духовної екстатики вираження, яка відповідає запитам сучасної публіки, що прагне компенсативної енергії добра і краси в музиці. Визначено значення барокових інструментальних традицій у контексті сучасного музичного мистецтва та їх вплив на розвиток виконавської культури.
Авторське право (c) 2026 Зіновій БУРКАЦЬКИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФОЛЬКЛОРНІ ВПЛИВИ В ТВОРЧОСТІ ТЕЛЕМАНА : СИНТЕЗ МІСЦЕВИХ ТРАДИЦІЙ І БАРОКОВИХ ТЕНДЕНЦІЙ
Розглянуто фольклорні впливи в творчості Георга Філіпа Телемана крізь призму синтезу локальних традицій і барокових тенденцій. Досліджено біографічні контакти композитора з польською та моравською музичними культурами, що стали джерелом його художнього натхнення. Проаналізовано способи інтеграції народних ритмів, мелодійних зворотів та ладових структур у барокові музичні форми на прикладі таких творів як «Польські концерти» (TWV 43), «Тафельмузик» (TWV 55) та «Фантазії для флейти соло» (TWV 40). Виявлено, що використання Телеманом фольклору не було декоративним наслідуванням, а виступало повноцінним компонентом його індивідуального стилю, що значно розширило межі барокової естетики. Визначено внесок композитора у формування європейської музичної культури як піонера міжкультурного діалогу, чиї інновації вплинули на подальший розвиток стилю протокласики. Новизна дослідження полягає у вивченні способів адаптації фольклорних мотивів у жанрово-стильових структурах барокової музики. Особлива увага приділяється таким творам, як «Польські концерти» (TWV 43), «Тафельмузик» (TWV 55) та «Фантазії для флейти соло» (TWV 40), де яскраво виявляється синтез народної музики й барокової традиції.
Авторське право (c) 2026 Ірина СТЕЦЕНКО-ЄРШОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЕВОЛЮЦІЯ КОНЦЕРТНОГО МИСЛЕННЯ : ВНЕСОК В.А. МОЦАРТА У СТВОРЕННЯ КЛАСИЧНОГО ТИПУ ФОРТЕПІАННОГО КОНЦЕРТУ
Стаття присвячена дослідженню формування класичного типу фортепіанного концерту та ролі Вольфганга Амадея Моцарта в становленні його тембрової й драматургічної моделі. Підтверджено, що в концертах Моцарта духові інструменти перестають бути декоративним «оздобленням» і в ряді творів набувають статусу рівноправних учасників тематичного розвитку та фактурних контрастів; ця трансформація позначає відхід від барокової рольової ієрархії й утвердження ансамблевої взаємодії як принципу концертної драматургії. З’ясовано, що каденція в музичній практиці Моцарта поступово перестала бути суто віртуозним «тріумфом» виконавця й почала виконувати структурну й смислову функцію як момент консолідації мотивних матеріалів і підготовки подальшого формального руху; таким чином імпровізаційний елемент інтегрується в загальну логіку побудови, а не залишається відокремленою ексцизією. Окреслено сукупність факторів, що зумовили еволюцію жанру: технічні зміни в клавішних інструментах (перехід від клавесина до фортепіано й відповідне розширення динамічного та тембрового спектра), зміни виконавської практики (зростання ролі соліста й одночасна потреба в тонкому ансамблевому балансі) та посилення симфонічного начала в концертній архітектоніці. Окрему увагу приділено співвідношенню симфонічних, камерних і віртуозних компонентів – тієї «трилінійної» моделі, яка у Моцарта набуває специфічної спрямованості й визначає подальші траєкторії розвитку класичної та ранньо-романтичної традиції. Підкреслено методологічну й практичну актуальність цих висновків для сучасних інтерпретацій, видань джерел та історико-стильового аналізу.
Авторське право (c) 2026 Чжен СЮЙ ХАО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МЕЖИГІРСЬКІ ВЕРТЕПНІ ЛЯЛЬКИ 1920-Х РОКІВ ЯК РІЗНОВИД ДЕРЕВ’ЯНОЇ СКУЛЬПТУРИ ХУДОЖНИКІВ-БОЙЧУКІСТІВ
Розглянуто особливості дерев’яної скульптури художників-бойчукістів, присвяченої Межигірському вертепу 1920-х років. Охарактеризовані конструктивні, композиційні та художньо-образні особливості вертепних ляльок, виготовлених майстрами Київщини за проєктами скульптора Євгена Сагайдачного та представників студентського активу закладу – здобувачів освіти Межигірського художньо-керамічного технікуму Ілька Заїки, Миколи Цівчинського, Дмитра Головка. Виявлено специфіку пластичного моделювання (у першу чергу голів) окремих взірців скульптури вказаної навчальної установи з огляду на авангардну моду в колах італійських та німецьких представників сценографічного руху доби 1920-х років. Унаочнено деталі пластанатомії персонажів Межигірського вертепу (так званого Революційного театру), що зберігаються в колекції Музею театрального, музичного та кіномистецтва України (передані свого часу з Театрального музею Музейного городка у Києво-Печерській лаврі).
Авторське право (c) 2026 Ольга ШКОЛЬНА, Леонід БЕРНАТ , Олександр КРЮК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РАННІЙ ПЕРІОД ТВОРЧОСТІ ВАСИЛЯ ВАСИЛЬКА НА СЦЕНАХ ХАРКІВСЬКИХ ТЕАТРІВ : ПОШУКИ ВЛАСНОГО РЕЖИСЕРСЬКОГО МЕТОДУ (1921–1926 РР.)
Досліджується ранній період творчості Василя Василька (1921–1926 рр.) як етап його професійного становлення у театральному середовищі Харкова. Виявляється взаємодія традицій українського театру, пов’язаних із діяльністю М. Садовського, та новітніх режисерських пошуків школи Леся Курбаса. Простежується внутрішня динаміка формування режисерського мислення митця у контексті театрального життя Харкова. З’ясовано, що ранній харківський період характеризується співіснуванням новітніх пошуків і традиційних театральних форм, а також поступовим переходом від наслідування до формування індивідуальної режисерської позиції. Показано, що у виставі «За двома зайцями» поєднуються експериментальність і традиційні елементи, тоді як у «Ревізорі» простежується тяжіння до традиційних форм; подібні процеси виявляються і в ще одній постановці цього періоду. Наголошується, що зазначений етап може бути розглянутий як період формування режисерської суб’єктності, що виявляється у вибірковому засвоєнні та трансформації театральних традицій. Окреслюються перспективи подальших досліджень, пов’язані з аналізом наступного харківського періоду творчості митця,зокрема його діяльності у Червонозаводському українському драматичному театрі.
Авторське право (c) 2026 Галина БОТУНОВА, Інга ЛОБАНОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МУЗИЧНА МОВА МИХАЙЛА ВЕРБИЦЬКОГО У КАМЕРНО-ВОКАЛЬНІЙ ТВОРЧОСТІ : «СВІТСЬКІ ПІСНІ ДЛЯ ЧОЛОВІЧИХ КВАРТЕТІВ»
Досліджується музична мова Михайла Вербицького в камерно-вокальній творчості на прикладі «Світських пісень для чоловічих квартетів». Композитор постає як один із засновників галицької композиторської школи, автор широкого жанрового спектру творів, серед яких камерно-вокальний жанр посідає визначне місце. Проаналізовано окремі композиції зі збірок 1863 і 1869 років, написаних на тексти І. Гушалевича та інших поетів. Акцентована увага на архітектоніці творів, музично виражальних засобах – мелодиці, гармонії, ритму, зв’язку музики з поетичним текстом. У всіх його творах спостерігаємо впливи бідермаєру та романтизму. Детальний музикознавчий аналіз пісень «До зорі», «Мир русинам» та «Вдовець» розкриває емоційний зміст, образну систему та стильову індивідуальність композитора. Виявлено високу художню вартість збірки, а також її потенціал як дидактичного матеріалу для виконання чоловічими вокальними ансамблями. Відзначено актуальність подальших досліджень творчості М. Вербицького як малодослідженого феномену української музичної культури.
Авторське право (c) 2026 Оксана ПИСЬМЕННА; Тетяна ДЯКУН https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
БАЛЕТ «СОЙЧИНЕ КРИЛО» : СТРУКТУРА МУЗИЧНОЇ ПАРТИТУРИ А. КОС-АНАТОЛЬСЬКОГО В БАЛЕТМЕЙСТЕРСЬКИХ РЕДАКЦІЯХ М. ТРЕГУБОВА (1956 р.) ТА Г. КОВТУНА (2023 р.)
Розглянуто особливості побудови музичної партитури балету А. Кос-Анатольського «Сойчине крило» відповідно до хореографічних редакцій М. Трегубова (1956 р.) та Г. Ковтуна (2023 р.). Виявлено, що львівська прем’єра твору А. Кос-Анатольського отримала чимало зауважень щодо його дивертисментної побудови. Уточнено, яким чином інтонації фольклорного мелосу вплинули на формування оркестрового звучання. Проаналізовано концептуальні недоліки, що знизили якість драматургічної основи балету. З’ясовано особливості київської редакції балету. Встановлено, що основу його партитури становили ті частини твору А. Кос-Анатольського, які позитивно працювали на динаміку сценічної дії та розкриття психологічної драми героїв.
Авторське право (c) 2026 Данііл СІРІК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВОЛОДИМИР КЛИМКІВ ЯК ПРИКЛАД ТВОРЧОЇ САМОРЕАЛІЗАЦІЇ ОСОБИСТОСТІ В МИСТЕЦТВІ (НА ВІДЗНАЧЕННЯ 100-РІЧЧЯ З ДНЯ НАРОДЖЕННЯ)
Розглянуто творчу діяльність хорового диригента, педагога, музично-громадського діяча Володимира Климківа (1926–2000 рр.) із Канади, спрямовану на пізнання української хорової культури і популяризацію її у світі. Вона фрагментарно висвітлена в періодиці та сучасних дослідженнях науковців України та Канади. Мета дослідження – представлення В. Климківа як приклад творчої самореалізації особистості в мистецтві. На основі застосування комплексу методів універсального, загальнонаукового та специфічного характеру встановлено, що успішна стратегія самореалізації цієї творчої особистості відбулася під впливом українського культурно-освітнього середовища Канади, навчання та спілкування з провідними хоровими диригентами О. Кошицем, П. Маценком, А. Авдієвським, п’ятдесятирічної практичної діяльності з хором ім. О. Кошиця, концертно-гастрольних поїздок світом, реалізації багаточисельних звукозаписів; забезпечувалася самовихованням та високою самоорганізацією митця.
Авторське право (c) 2026 Ганна КАРАСЬ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОГЛЯД ІСТОРІЇ РОЗВИТКУ РАДІОТЕАТРУ АЗЕРБАЙДЖАНУ
Мета статті розглядати розвиток радіотеатру в історичній його ретроспективі та виявити його вплив на суспільство. Наголошується, що радіотеатр, що вперше виник на початку ХХ століття, став широко використовуватися як засіб масової інформації, особливо у воєнні роки та наступні періоди. Подано основні етапи радіотеатру, його технологічний та художній розвиток, а також приклади з різних країн. Здійснено порівняльні характеристики класичного та сучасного формату радіотеатру, наголошується на його зв’язку з драматургією та акторською майстерністю. Виявляється роль цього виду мистецтва в сучасну епоху та його майбутні перспективи. Методи: У ході дослідження використані такі методи як аналіз історичної інформації, спостереження, порівняння, систематизація та узагальнення. Наукова новизна: Вперше в азербайджанській науковій літературі системно аналізується історичний розвиток радіотеатру, розглядаються причини його виникнення, етапи становлення та інновації у цій галузі. Зазначається, що з початку ХІХ століття і до нинішнього часу розглядається жанрове розмаїття радіотеатру, розширення його технічних можливостей та вплив на аудиторію. Запропонований матеріал має певну наукову новизну, виявлену при аналізі ролі радіотеатру у міжкультурній комунікації та її інтеграції з іншими формами сучасних медіа. Висновки: Дослідження засвідчує, що радіотеатр розвивався з історичним часом, адаптуючись до нових технологій та змінних запитів аудиторії. Він відіграє важливу роль як у постановках класичних літературних творів, так і у формуванні експериментальних жанрів. Широке використання подкастів та форматів інтернет-радіо в сучасних умовах відкриває нові можливості для радіотеатру. Пропонується розгляд його подальших перспектив розвитку в інтеграції з мультимедійними платформами
Авторське право (c) 2026 ПРИМОВА Нігяр Яшар гизи https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВІЗУАЛІЗАЦІЯ ВНУТРІШНЬОГО ДОСВІДУ ІЗОЛЯЦІЇ У СУЧАСНОМУ УКРАЇНСЬКОМУ ЖИВОПИСІ В УМОВАХ ВОЄННОГО ЧАСУ
Метою статті є виявлення особливостей візуалізації внутрішнього досвіду ізоляції у сучасному українському живописі воєнного часу та визначення художніх засобів її репрезентації. Методологія дослідження ґрунтується на мистецтвознавчому, культурологічному та аналітичному підходах, зокрема на аналізі сучасного українського молодіжного живопису. Результати дослідження засвідчують, що ізоляція функціонує не лише як тематичний мотив, але і як принцип організації художнього образу. Виокремлено основні тематичні групи, що відображають різні моделі осмислення дійсності, зокрема воєнно-травматичну, внутрішньо-екзистенційну, ідентифікаційну, міфологічно-сакральну та рефлексивну. Встановлено, що сучасні художні практики демонструють зміщення акценту з репрезентації зовнішніх подій на візуалізацію внутрішніх психоемоційних станів. Наукова новизна полягає у визначенні ізоляції як ключової категорії, що формує як зміст, так і структуру художньої форми у сучасному українському живописі. Висновки засвідчують, що в умовах воєнного часу формується нова візуальна мова, зорієнтована на передачу складних екзистенційних станів через символічні образи та мінімальні засоби виразності.
Авторське право (c) 2026 Леся МАКСИМОВА , Олександра САМОЙЛЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МОДЕРНИЙ ТАНЕЦЬ НА ШЛЯХУ ДО ПЕРФОРМАТИВНОСТІ : РЕФЛЕКСИВНА СКЛАДОВА
Визначено роль рефлексії у розвитку хореографічних стилів Новітнього часу. Виокремлено рефлексивну складову у становленні перформативних якостей модерного танцю з точки зору філософсько-психологічної рефлексії. Показано роль творчості О. Шлеммера в оновленні хореографічної мови, її підпорядкованості завданням театральної перформативності. Постать О. Шлеммера трактована як унікальна в європейській культурі і недостатньо вивчена в контексті спрямованості історичного поступу мистецтва до синтетизму. Наголошено, що у творчості О. Шлеммера рефлексія над природою руху вела до відокремлення його від антропоморфної тілесності і проєктування у фізичних формах, наділених не лише якостями об’єму, але й колірною символікою. Аналіз біографічних даних митця доводить високу рефлексивність, що послідовно проходила стадії елементарної, наукової та філософської. Досягнення філософської рефлексії зумовило систематизацію новаторського трактування О. Шлеммером хореографії як візуально-перформативного мистецтва. Спостережено, що для урбанізованого модерного мистецтва Європи гострою проблемою постало співвіднесення «нежиттєвості» і «життєдайності» мистецтва, заснованого на механіці. Розв’язання проблеми запропоновано творчим осередком «Баухауз», естетика якого спрямовувала рефлексію О. Шлеммера. Охарактеризовано відмінності естетичних позицій «Бауахуазу» від футуризму, передусім стосовно конструктивної вивіреності, інтелектуальної абстрагованості від побутових реалій. Спеціально підкреслено трансформацію уявлень про синтетизм танцю від музичної орієнтованості до максимальної візуалізації руху. Ритмічна впорядкованість танцю, традиційно організована засобами музики, тепер досягалася узгодженням кольороформ. Представлено аналіз «Тріадного балету» О. Шлеммера в контексті виявлення в ньому якостей перформативності. Узагальнено, що у творчості О. Шлеммера реалізовано практику інтерпретації танцю як фізичного явища, що зміцнило підгрунтя синтезу мистецтв на засадах технологізованої візуальності.
Авторське право (c) 2026 Ірина ВЛАСЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРИНЦИПИ КРОС-ДИСЦИПЛІНАРНОСТІ У РЕЖИСУРІ ТАНЦЮ
Досліджено крос-дисциплінарність як методологічний підхід до режисури сучасного хореографічного мистецтва. З’ясовано специфіку крос-дисциплінарної взаємодії у хореографії крізь призму її синтетичної природи та взаємодії пластичної, музичної, театральної й візуальної мов. Розмежовано мультидисциплінарність, міждисциплінарність, крос-дисциплінарність і трансдисциплінарність, що дозволяє уточнити сутність крос-дисциплінарного підходу у режисурі танцю. Обґрунтовано принципи крос-дисциплінарності: інтеграції художніх мов, домінанти (ієрархії виразових засобів), функціональної взаємодії, смислової узгодженості та цілісності сценічного образу. Доведено, що їх реалізація сприяє підвищенню концептуальної цілісності хореографічних постановок і розширює можливості сценічної виразності.
Авторське право (c) 2026 Валентина ВОДЯНА , Богдан ВОДЯНИЙ , Лариса МАРКЕВИЧ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
УКРАЇНСЬКИЙ АВТЕНТИЧНИЙ ТАНЕЦЬ У СУЧАСНОМУ СЦЕНІЧНОМУ ПРОСТОРІ
Стаття присвячена дослідженню репрезентації українського автентичного танцю в сценічному просторі ХХІ ст. Розглянуто підходи балетмейстерів до опрацювання першоджерела української танцювальної культури у хореографічних та театральних постановках. Констатовано, що звернення до українського автентичного танцю в сучасному сценічному просторі зумовлено прагненням посилити національну ідентичність та патріотизм. Уточнено, що поширеною практикою серед сучасних балетмейстерів-постановників є перенесення побутового або обрядового українського танцю на професійну сцену зі збереженням естетики традиційної танцювальної культури, культурного коду та дотриманням вимог сценічного мистецтва. З’ясовано, що основними способами репрезентації українського автентичного танцю в сценічному просторі на сучасному етапі є реконструкція, стилізація, синтез та акцентування на локальній специфіці танцювальної лексики. Дослідження виявило, що представлені в сучасному сценічному просторі постановки репрезентують кілька основних підходів до роботи з українським автентичним танцем, що сформувалися в процесі розвитку народно-сценічної хореографії і варіюються від відтворення експедиційних записів танцювальної лексики з максимальною точністю, синтезу автентичних танцювальних елементів з лексикою класичного бального танцю, танцю модерн, контемпорарі та ін., до акцентування постановником на певному пластичному моменті, образі або ідеї автентичного танцю. На основі компаративного аналізу виявлено, що у постановках народно-сценічної хореографії найпоширенішим підходом до інтерпретації українського автентичного танцю є стилізація; хореографія для супроводу музичних виступів (концертні номери, музичні відеоролики та ін.) передбачає використання запозичення, імітації, наслідування та фасонування; у театральних постановках здійснено вдалі спроби органічного інтегрування автентичного танцю в сценічну дію як частину певного ритуалу, посилення атмосфери вистави або для виявлення глибинного підтексту чи розкриття психології героїв.
Авторське право (c) 2026 Алла САМОХВАЛОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОСОБЛИВОСТІ МОДИФІКАЦІЇ ІРЛАНДСЬКОГО СТЕП-ДАНСУ : ВІД ФОЛЬКЛОРУ ДО ГЛОБАЛЬНОГО ШОУ
Стаття присвячена дослідженню трансформації ірландського народного танцю в сценічному мистецтві. Розглянуто шлях розвитку ірландського танцю від мандрівних майстрів ХVIII ст. до комерціалізованих шоу першої чверті ХХІ ст. Простежено трансформацію від ірландського степу до екстравагантного театралізованого танцювального шоу Ріверданс (Riverdance). Уточнено роль танців у формуванні ірландської ідентичності в умовах європейської модернізації і з’ясовано як танець став частиною глобалізованої ірландської культури та інструментом брендування нації. Констатовано, що на сучасному етапі ірландський народно-сценічний танець являє собою складний синтез хореографії, спортивної атлетики та світлового шоу. На основі мистецтвознавчого аналізу виявлено особливості техніки виконання ірландського танцю на сучасній сцені. Технічні модифікації, що відбулися протягом кінця ХХ – першої чверті ХХІ ст., зокрема робота корпусу, рухи руками (широкі, запозичені з джаз-танцю та фламенко рухи є дієвим інструментом посилення експресії, що сприяє динамізації та емоційному насиченню постановки), посилення видовищності за рахунок ускладнення техніки виконання та віртуозності виконання (високі стрибки, великі переміщення сценою, складні «кліки» на нетиповій висоті), синхронність виконання, синтез лексики ірландського народного танцю з іншими хореографічними мовами (елементи класичного танцю і танцю модерн) та ін. засвідчують специфіку еволюції хореографічної лексики під впливом запитів сучасного глобального культурного ринку.
Авторське право (c) 2026 Ольга ШЕВЧУК, Ілона ЛЕГКА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МІСЬКИЙ ПЕЙЗАЖ В УКРАЇНСЬКОМУ МИСТЕЦТВІ ПОЧАТКУ ХХ СТОЛІТТЯ : МОДЕРНІЗМ І АВАНГАРД
Досліджується жанр міського пейзажу в українському мистецтві першої третини ХХ століття у контексті художніх стратегій модернізму та авангарду. Розглянуто особливості художнього образу міста як простору для формування нового соціокультурного досвіду та інструменту культурної пам’яті. Проаналізовано міські пейзажі у творчості О. Богомазова, О. Екстер, А. Маневича, О. Новаківського та ін. Підкреслено важливість міжкультурних зв’язків: українські митці активно засвоювали європейський мистецький досвід. Встановлено, що модерністський міський пейзаж постає маркером соціокультурних змін, національного духовного піднесення та втіленням складного внутрішнього світу автора. Авангард зосереджується на структурі, швидкому ритмі та динаміці міського простору. Обґрунтовано значення міського пейзажу як чинника формування національної ідентичності українського мистецтва.
Авторське право (c) 2026 Надія КОПИЛОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВІЗУАЛЬНІ ОБРАЗИ ВІЙНИ В СУЧАСНОМУ УКРАЇНСЬКОМУ ЖИВОПИСІ : ХУДОЖНИК-ВОЇН СЕРГІЙ ГЕРАСИМЕНКО
Досліджуються особливості візуалізації війни в сучасному українському живописі в умовах воєнного конфлікту. Проаналізовано трансформацію художньої мови під впливом травматичного досвіду, зокрема зміщення від його реалістичної репрезентації до символічних, експресивних і метафоричних форм. Розглянуто ключові образи війни – руїни, узагальнену людську постать, темряву, сакральні мотиви тощо – як засоби відображення емоційного та екзистенційного виміру воєнної реальності. Особливу увагу приділено творчості С. Герасименка як прикладу поєднання художньої практики з безпосереднім досвідом війни. Висвітлено специфіку формування образу «художника-воїна», проаналізовано концепцію «сакральності серед руїн» як новий тип візуальної репрезентації війни. Обґрунтовано, що сучасний український живопис виконує не меморіальну, терапевтичну та ідентифікаційну, комунікаційну функції, виступаючи важливим інструментом формування культурної пам’яті та національної свідомості.
Авторське право (c) 2026 Анатолій ЗОРКО , Марина СОЧЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВІЗУАЛЬНІ НАРАТИВИ СПРОТИВУ : ГРАФІКА ЯК ФОРМА ПРОТЕСТУ МИТЦЯ В РЕАЛІЯХ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
Стаття присвячена дослідженню трансформації наративів в українському графічному мистецтві як дієвому інструменту культурного спротиву в умовах повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну. Констатується використання чотирьох панівних кластерів, що їх використовують митці в мові своєї художньої експресії. Актуальність дослідження зумовлена радикальними змінами в культурному ландшафті країни, що призводять до формування політичної нації. Розвиток нових візуальних форм, що виникли на перетині сталих технічних засобів і інноваційних технологічних рішень випереджає теоретичне опрацювання і осмислення цього напрямку, що створює потребу в класифікації та систематизації задля подальшого вивчення. У дослідженні використано комплексний міждисциплінарний підхід. Автор використовує історикотипологічний метод для виявлення зв’язків між творами, семіотичний та іконологічний метод задля вивчення нових і перегляд трансформації сталого символізму, порівняльний та формально-стилістичний метод для виявлення нюансів художньої мови як засобу архівації, а також аксіологічний метод в дослідженні дискусії в філософській площині екзистенційних питань пацифізму і справедливості. Наукова новизна полягає у теоретичному осмисленні та систематизації наративів в у графіці даного періоду. Автор стверджує появу нових підходів у документації травматичного досвіду і актуальності графічного мистецтва як сучасної форми протесту, водночас відкриваючи дискусію в царині аксіологічної дихотомії і морального релятивізму. Практичне значення даного дослідження характеризується подальшим розвитком систематичного дослідження графіки даного періоду, створе
Авторське право (c) 2026 Олександр ГРЕКОВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОРНАМЕНТ МОДЕРНУ В ДЕКОРАТИВНОМУ МИСТЕЦТВІ УКРАЇНИ КІНЦЯ ХІХ – ПОЧАТКУ ХХ СТ: ХУДОЖНЬО-СТИЛЬОВІ ОСОБЛИВОСТІ ТА ПРИНЦИПИ ФОРМОТВОРЕННЯ
Досліджено художньо-стильові особливості орнаменту модерну в декоративному мистецтві України кінця ХІХ – початку ХХ століть. Проаналізовано основні принципи формотворення орнаментальної композиції, зокрема органічну стилізацію природних форм, ритмічну організацію мотивів та лінеарну пластику. Визначено роль народної орнаментики у формуванні національної стилістики українського модерну та простежено особливості використання орнаменту в різних видах декоративного мистецтва.
Авторське право (c) 2026 Анна СВЯТНЕНКО , Олена ЛЕОНТЬЄВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТИПОЛОГІЯ ЖІНОЧИХ ЮВЕЛІРНИХ ПРИКРАС ІЗ КОЛЕКЦІЇ ДЕРЖАВНОГО МУЗЕЮ ПРИКЛАДНОГО МИСТЕЦТВА УЗБЕКИСТАНУ
Стаття присвячена дослідженню типології жіночих ювелірних прикрас з колекції Державного музею прикладного мистецтва Узбекистану в Ташкенті як важливого джерела вивчення традиційного художнього металу Центральної Азії. Особлива увага зосереджена на класифікації прикрас за функціональними, морфологічними та регіональними ознаками, а також їх ролі у формуванні жіночого традиційного костюма та соціокультурної ідентичності. Розглянуто художні особливості виробів, технології виготовлення, символічне значення декоративних мотивів і взаємодію локальних ремісничих традицій, що сформувалися в умовах міжкультурних контактів Великого шовкового шляху. Колекція музею постає не лише як зібрання мистецьких артефактів, а й як цілісне свідчення розвитку ювелірного мистецтва Узбекистану, що відображає історичну спадкоємність, регіональне різноманіття та культурний синтез народів Центральної Азії.
Авторське право (c) 2026 Наталія ДМИТРЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДИТЯЧА ІГРАШКА У ПРОСТОРІ МОДЕРНІЗМУ : ФЕНОМЕН МІНКИ ПОДГАЙСЬКОЇ
Стаття присвячена творчості чесько-австрійської художниці Мінки Подгайської (1881–1963 рр.), маловідомої в Україні, але визначної постаті центральноєвропейського модернізму. Автор вводить її ім’я до українського мистецтвознавчого простору та простежує шлях мисткині від навчання у Відні під керівництвом майстрів Сецесіону до зрілої творчої діяльності у Празі. Розглядається участь художниці у ключових інституціях: Віденських майстернях, кооперативі Артіль. Особлива увага приділяється дизайну іграшки як окремому виду мистецтва: показано як М. Подгайська переосмислювала народну традицію мовою авангарду, зводячи форму до геометричних архетипів і перетворюючи іграшку на повноцінний художній об’єкт. Творчий доробок художниці засвідчує органічний синтез авангардних пошуків і глибокого укорінення в традиції, що становить визначальний внесок М. Подгайської у розвиток модерного декоративно-ужиткового мистецтва першої половини ХХ століття. Центральне місце посідає аналіз серії «Уособлення дитячих витівок» (1930 р.). Стаття спирається на широку джерельну базу й заповнює прогалину в дослідженні жіночої присутності у центральноєвропейському модернізмі.
Авторське право (c) 2026 Олексій БОНДАР https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
АКТУАЛІЗАЦІЯ ПОЕТИЧНОГО МИСЛЕННЯ У СУЧАСНИХ ТЕАТРАЛЬНИХ ТА ЕКРАННИХ ФОРМАХ
Досліджуються механізми актуалізації поетичного мислення в театральних і кіно практиках ХХІ ст. (з акцентом на період 2024-2026 рр.), зокрема, монтажність, ліризм, метафоричність, яскрава емоційність і розвинена почуттєва сфера, музично-пластична структура, взаємозв’язок і синергія виразних засобів театру і кіно. Соціокультурними чинниками повернення поетичного мислення, поетичності загалом на сцену і екран є умови війни, що сприяють переосмисленню національної, культурної ідентичності та самоідентичності, що, у свою чергу, потребує нової художньої мови осмислення досвіду. Сучасний український театр виконує націєтворчу функцію та є орієнтованим на моделювання майбутнього стану суспільства.
Авторське право (c) 2026 Антоніна КІКОТЬ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СУЧАСНЕ ДОКУМЕНТАЛЬНЕ КІНОВИРОБНИЦТВО В УКРАЇНІ : ТРАНСФОРМАЦІЯ ЖАНРІВ
Розглядається формування нових жанрів у сучасному українському документальному кіно. Дослідження зосереджене на процесах жанрової гібридизації, які змінили межі між художнім та журналістським дискурсом, що призвело до появи нових документальних форм, таких як інфотейнмент, документальний активізм, мок’юментарі та науково-популярне кіно. У дослідженні застосовано системний та порівняльний підхід, який дозволив виявити ключові тенденції трансформації українського нехудожнього кіно. Структурний та типологічний методи були використані для опису особливостей формування та трансформації жанрів, тоді як метод кейс-стаді дозволив проаналізувати конкретні приклади з робіт сучасних українських кінематографістів. Зазначені методи дозволили визначити ступінь жанрової диверсифікації та виявити ключові тенденції гібридизації в сучасному українському документальному кіно
Авторське право (c) 2026 Дмитро КОНОВАЛОВ, Юлія СОЛОВЙОВА, Марина ЧАЙКА, Софія КОНОВАЛОВА, Діана СТРИЖАК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РЕЦЕПЦІЯ ХУДОЖНЬОЇ СИСТЕМИ СЕРГІЯ ПАРАДЖАНОВА У ВІЗУАЛЬНІЙ КУЛЬТУРІ КІНЦЯ ХХ – ПОЧАТКУ ХХІ СТОЛІТТЯ
Запропоновано відповідь на актуальне питання – чому у Параджанова так багато послідовників у сучасному візуальному мистецтві. Митець інтуїтивно створював власну візуальну мову, яку зараз ідентифікуємо через термін «постмодерн». Зазначений вектор дослідження дозволив сформувати універсальні риси, певні сталі «модулі» творчості Параджанова, з яких складають сучасну образність прийдешні покоління митців. Інтертекстуальність (використання цитат, алюзій), дискретність (фрагментарність, колаж), театральність, іронія та гра як головні методи та прийоми постмодерну визначено головними рисами творчості майстра та вектором наступної частини дослідження. Із метою виявлення спорідненості образотворчості Параджанова з сучасними медіа, обрано малодосліджений аспект – аналіз п’яти відеокліпів. Завдяки цитатності, колажності, театральності, кліпмейкери знайшли в естетиці С. Параджанова чисту емоцію, закодовану у символи. Для Мадонни (1995 р.) – це ключ до світу сновидінь, для гурту Juno Reactor (1997 р.) – візуалізузація духовного трансу. Гурт Kiosk (2009 р.) передає національну ідентичність через статику перської мініатюри; Seven Sisters of Sleep (2015 р.) транслюють первісну, хтонічну силу, а Леді Гага (2020 р.) – прикордонний стан свідомості. Сучасне візуальне мистецтво досі продовжує черпати натхнення у безсмертних «живих картинах» легендарного художника другої пол. ХХ століття.
Авторське право (c) 2026 Ольга КОНОВАЛОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РЕЖИСУРА В УМОВАХ МЕТАМОДЕРНІЗМУ : ВІД ХУДОЖНЬОГО ТВОРУ ДО КУЛЬТУРНОГО КОНСТРУЮВАННЯ
Статтю присвячено дослідженню режисури як процесу конструювання культурної реальності ХХІ століття та трансформації ролі режисера в умовах метамодернізму. Метою є обґрунтування теорії «розширюваної режисури», що трактує розвиток режисерського мистецтва як розширення його функцій – від організації твору до формування художніх світів і культурних моделей. Запропоновано «п’ятирівневу модель режисури» (твір, історія, художній світ, культурна реальність, цивілізація). Наукова новизна полягає у концептуалізації режисури як багаторівневої системи культурного конструювання та введенні поняття «режисер цивілізації». Доведено, що сучасна режисура функціонує як інструмент формування смислів і способів сприйняття реальності.
Авторське право (c) 2026 Вахтанг ЧХАЇДЗЕ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФОРМУВАННЯ «УКРАЇНСЬКОГО ЗВУКУ» В КОНТЕКСТІ «ЄВРОБАЧЕННЯ» : ЕТНОКУЛЬТУРНІ МАРКЕРИ ЯК ЧИННИК СЦЕНІЧНОЇ РЕПРЕЗЕНТАЦІЇ
Сучасна естрадна музика активно інтегрує елементи фольклорної традиції, трансформуючи їх у контексті глобальних музичних практик. Темою статті є феномен «українського звуку» в конкурсних виступах України на «Євробаченні» 2021–2025 років, зокрема роль етнокультурних маркерів у формуванні впізнаваної моделі музичної самопрезентації. Мета статті полягає у виявленні функцій етнокультурних компонентів у структурі конкурсних композицій та визначенні основних стратегій їх інтеграції в сучасні жанрово-стильові практики популярної музики. Методологія дослідження базується на застосуванні аналітичного, структурно-типологічного та музикознавчого методів, що дозволяють здійснити комплексний аналіз композиційних, інтонаційних і тембрових параметрів досліджуваних зразків. Наукова новизна роботи полягає у визначенні етнокультурного коду як ключового чинника формування конкурентоспроможного музичного продукту в контексті «Євробачення». За результатами дослідження встановлено, що етнічні маркери функціонують як смислове ядро композицій, забезпечуючи одночасно національну впізнаваність і високу комунікативну ефективність у міжнародному музичному просторі. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розширенням кола аналізованих конкурсних виступів наступних років та порівняльним вивченням динаміки трансформації «українського звуку» в умовах культурної глобалізації.
Авторське право (c) 2026 Юлія АНТИПЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВЕКТОРИ ТВОРЧОЇ ДІЯЛЬНОСТІ КВАРТЕТУ БАНДУРИСТОК «ҐЕРДАН» У КОНТЕКСТІ РОЗВИТКУ УКРАЇНСЬКОГО ВОКАЛЬНО-АНСАМБЛЕВОГО МИСТЕЦТВА
Узагальнено дослідження творчого шляху та хронологію мистецьких здобутків відомого колективу з Прикарпаття – квартету бандуристок «Ґердан», що вже 15 років успішно функціонує, репрезентуючи українську музичну культуру в різних формах творчості, у зокрема експериментальних. Виокремлено основні напрями формування репертуару ансамблю – авторська музика українських композиторів, обробки фольклорного матеріалу, духовно-релігійні жанри. Визначено успішні виступи колективу у фестивалях і конкурсах, культурно-мистецьких та громадських проєктах в Україні та за кордоном, а також співпрацю з митцями Прикарпаття – солістами і колективами. Підкреслено новаторські пошуки колективом нових інструментально-тембральних поєднань бандури з трубою, кларнетом, карильйоном, а також досвід формування вокального репертуару з урахуванням вокальних можливостей учасниць квартету бандуристок, зокрема як солісток та ансамблісток, у контексті тенденцій розвитку сучасного народно-академічного камерно-ансамблевого мистецтва.
Авторське право (c) 2026 Віолетта ДУТЧАК , Наталія ФЕДОРНЯК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВОКАЛЬНЕ МИСТЕЦТВО В ПРОЦЕСАХ МІЖКУЛЬТУРНОЇ ВЗАЄМОДІЇ
Стаття присвячена аналізу міжнародних програм мобільності як важливого чинника міжкультурного діалогу у сфері вокального мистецтва. Вокальне мистецтво розглянуто як універсальний засіб комунікації та культурної дипломатії, що сприяє взаєморозумінню між різними спільнотами. Методологія дослідження ґрунтується на інтегративному підході з використанням аналізу, синтезу, узагальнення та історико-культурного методу. Результати дослідження засвідчили, що культурна мобільність забезпечує професійний розвиток вокалістів, формує соціальну згуртованість і є ефективним інструментом міжнародного культурного обміну, особливо в умовах кризових викликів. Наукова новизна полягає у виокремленні нових форм мобільності, що посилюють роль вокального мистецтва в міжкультурній взаємодії. Зроблено висновок, що культурні обміни підтримують євроінтеграційний поступ України, сприяють реалізації творчого потенціалу митців та активізують міжкультурну співпрацю в глобальному вимірі.
Авторське право (c) 2026 Інеш КДИРОВА, Олександр МИРОШНИЧЕНКО, Крістіна ШАКУЛА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РОЛЬ АМАТОРСЬКИХ ХОРОВИХ КОЛЕКТИВІВ У ЗБЕРЕЖЕННІ НАРОДНОПІСЕННОЇ СПАДЩИНИ УКРАЇНИ
Розглядається роль аматорських хорових колективів у збереженні та популяризації народнопісенної спадщини України. Проаналізовано особливості їхньої діяльності, внесок у передачу музичного фольклору наступним поколінням, а також значення аматорського хорового руху для розвитку національної культури та мистецтва, зокрема в умовах воєнних викликів. Визначено, що аматорські хори виступають важливим чинником збереження української музичної традиції, оскільки поєднують виконавську практику з культурно-просвітницькою діяльністю.
Авторське право (c) 2026 Юлія ШАЛЬКЕВИЧ , Надія КУПЧИНСЬКА , Тетяна КРИЛОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
УНІВЕРСАЛЬНИЙ НЕОМІНІМАЛІЗМ У ТВОРЧОСТІ АНДРІЯ ЛЕГКОГО НА ПРИКЛАДІ ТВОРІВ ДЛЯ ФОРТЕПІАННОГО ДУЕТУ
Досліджено фортепіанно-ансамблеву спадщину сучасного композитора української діаспори США Андрія Легкого. Розглянуто стильові й технічні характеристики найновіших творів для фортепіано в чотири руки («Tracing of Time», «Parallels», «Theater of Light»), створених упродовж 2025–2026 років у контексті авторської концепції «універсального неомінімалізму». Запропоновано та обґрунтовано виокремлення нового етапу в творчій біографії митця. Особливу увагу приділено концепції «портретної музики» та специфіці фактурної взаємодії в межах фортепіанного ансамблю як ідеального середовища для втілення естетики універсального неомінімалізму.
Авторське право (c) 2026 Наталя ЗУБКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДОСЯГНЕННЯ НАЙПОКАЗОВІШИХ САКСОФОНІСТІВ ЯК СВІДЧЕННЯ СТРІМКОЇ ЕВОЛЮЦІЇ САКСОФОННОГО МИСТЕЦТВА КИТАЮ У ПЕРШІЙ ЧВЕРТІ ХХІ СТ.
Для осягнення факторів стрімкої еволюції китайського саксофонного мистецтва в першій чверті ХХІ ст. важливим стає вивчення досягнень китайських саксофоністів цього періоду в сферах композиторської творчості, педагогіки, виконавства, науково-дослідної, методичної та конкурсної діяльності. Підсумки цих здобутків засвідчують їх визнання як особливо значимих явищ у сучасному міжнародному музичному просторі та виведення китайського саксофонного мистецтва до рівня світових стандартів. Увиразнення здобутків відбулось унаслідок створення китайськими композиторами значної кількості нових різножанрових творів, розширення кордонів виконавської діяльності та популяризації китайської саксофонної музики у світі, збільшення кількості музичних навчальних закладів у Китаї та в прагненні участі і перемог національних саксофоністів у світових музичних конкурсах. Методологія дослідження спирається на пошуково-джерельний, аналітичний, музикознавчий, комплексний та системний методи. Наукова новизна полягає у першому комплексному вивченні домінантних факторів китайського саксофонного мистецтва, що мали значення в процесі його динамічного розвитку на початку ХХІ ст.
Авторське право (c) 2026 Ши Сінь https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДУЕТ «ЧЕКАЙ НА МЕНЕ, ЛЮБИЙ» З ОПЕРИ «ІМЄНЬШАН» ЛУАНЬ КАЯ ЯК СМИСЛОВИЙ ЦЕНТР ЛІРИКО-ГЕРОЇЧНОЇ ДРАМАТУРГІЇ ТА СИНТЕЗУ МУЗИЧНИХ ТРАДИЦІЙ
Розглядається дует «Чекай на мене, любий» з опери «Імєньшан» як приклад органічного синтезу західноєвропейських композиторських принципів і китайських національних традицій. Проаналізовано поєднання пентатонічної мелодики з функційною гармонією, а також особливості драматургії, що розкривається через взаємодію сольних і дуетних епізодів. Показано, як через цей синтез поглиблюється образно-емоційний зміст і утверджується єдність особистого почуття та громадянського обов’язку.
Авторське право (c) 2026 Цзя ҐО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЦИФРОВА ІДЕНТИЧНІСТЬ ЯК КУЛЬТУРНИЙ ФЕНОМЕН ПОСТМОДЕРНУ
Здійснено теоретичний аналіз феномена цифрової ідентичності в контексті сучасного мережевого суспільства. Розглянуто ключові характеристики цифрової ідентичності, зокрема її медіальність, конструйованість, фрагментарність, публічність і перформативність. Теоретичною основою дослідження стали концепції самопрезентації Ервінга Гофмана, перформативності ідентичності Джудіт Батлер та теорія мережевого суспільства Мануеля Кастельса, а також сучасні підходи Дана Бойд, Шеррі Теркл та Нік Колдрі. Обґрунтовано розуміння цифрової ідентичності як динамічного процесу, що формується на перетині індивідуальних практик і структурних умов цифрових медіа. Зроблено висновок про необхідність комплексного підходу до аналізу цифрової ідентичності в умовах платформної культури.
Авторське право (c) 2026 Олена ХАЇНСЬКА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СПЕЦИФІКАЦІЯ ЕСТЕТИЧНОЇ ПАРАДИГМИ ДИГІТАЛІЗАЦІЇ МИСТЕЦТВА В СУЧАСНІЙ КУЛЬТУРІ
Досліджується онтологія цифрового мистецтва як принципово нового виду художньої діяльності, що формується під впливом динаміки інформації, алгоритмів та мережевих середовищ. Цифрові твори мистецтва перестали функціонувати як стабільні матеріальні об’єкти, а постають як процеси, виконувані структури та інтерактивні події. Їхнє існування залежить від коду, процедурної генерації, взаємодії з користувачем та технологічної інфраструктури, в якій вони розгортаються.
Авторське право (c) 2026 Микола БРОВКО , Лариса БАБУШКА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ІНФОРМАЦІЙНА КУЛЬТУРА ПУБЛІЧНИХ КОМУНІКАЦІЙ
Мета статті – аналіз стратегій формування інформаційної культури учасників публічних взаємодій як дієвого ресурсу протидії маніпулятивним технологіям, спрямованим на формування громадської думки. Результати дослідження. В дослідженні проаналізовано моделі та функції публічних комунікацій, визначено термін «інформаційна культура публічних комунікацій» в контексті термінів «інформаційна культура» та «інформаційна культура особистості». Систематизовано складові інформаційної культури публічних комунікацій та фактори її формування. Висновки. Обґрунтовано, що формування інформаційної культури публічних комунікацій є дієвим ресурсом протидії маніпулятивним технологіям впливу на суспільну свідомість. Встановлено, що стратегіями формування інформаційної культури учасників публічних взаємодій є розвиток критичного мислення, підняття рівня освіченості та культури громадян, висвітлення технологій інформаційних впливів.
Авторське право (c) 2026 В’ячеслав КИРИЛЕНКО, Катерина КИРИЛЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
HOLISM IN THE MANAGEMENT OF SOCIO-CULTURAL PROCESSES
Традиційні моделі управління соціокультурною діяльністю, орієнтовані переважно на економічну ефективність та адміністративний контроль, виявляються недостатніми для адекватного врахування багатовимірної природи культурних процесів. Тому дослідження та впровадження принципово нових підходів і методів управління різними процесами стає дедалі актуальнішим завданням сучасної гуманітарної науки. Здійснюється аналіз перспективних моделей соціокультурного управління, які поки що не отримали широкого поширення, проте вже продемонстрували свою ефективність та практичну життєздатність. Метою статті є з’ясування концептуальних засад і виявлення практичних можливостей застосування холістичного підходу в управлінні процесами соціокультурної сфери. Методологія дослідження. У дослідженні застосовано теоретичні методи аналізу, синтезу, порівняння та узагальнення концепцій сучасних науковців щодо використання методологічного холізму в соціокультурній сфері. Основу дослідження становить холістичний підхід разом із відповідними методами та принципами, що дозволяють виявити його практичний потенціал у менеджменті соціокультурної діяльності. До ключових принципів холістичного підходу віднесено цілісність, адаптивність, синергію та гомеостаз, а допоміжними – відкритість, взаємозалежність, стійкість та еволюційність. Важливим методом досягнення інтегрального знання є суб’єктивний метод, що враховує вплив індивідуального сприйняття та інтерпретації реальності, застосовуваний у філософії свідомості, психології, епістемології та практично – у менеджменті соціокультурної сфери. Результати. У ході дослідження обґрунтовано еволюцію управлінської думки від класичної суб’єкт–об’єктної парадигми, зорієнтованої на жорсткі моделі контролю та монодисциплінарну кібернетику першого порядку, до некласичної й постнекласичної раціональності, в межах якої формується суб’єкт–суб’єктна логіка управління. Показано, що перехід до кібернетики другого порядку, конструктивізму та міждисциплінарних підходів зумовив трактування об’єктів управління як активних і рефлексивних систем, для яких визначальною стає не лінійна причинність, а телеологічна, цілеспрямована детермінація та процеси самоорганізації. Доведено, що в соціокультурній сфері управління не може зводитися до інструментальної технології, оскільки його об’єктами є багаторівневі символічні, ціннісні та комунікативні процеси, у яких індивід постає співтворцем смислів. На цій основі сформульовано концептуальні засади холістичного управління соціокультурною діяльністю як інтегративної моделі, що поєднує матеріальні, соціальні, символічні та духовні виміри й охоплює як горизонтальні, так і вертикальні рівні взаємодії. Виокремлено та проаналізовано три управлінські моделі, релевантні холістичній парадигмі, – «організація як живий організм», «культурна екосистема» та «інтегральна модель управління», – а також показано особливості їх практичної реалізації на прикладі сучасних українських культурних, бізнесових і волонтерських ініціатив. Зроблено висновок, що саме холістичний підхід створює методологічні передумови для подолання фрагментарності сучасних управлінських теорій і забезпечує адекватне управління складними, динамічними та контекстуально зумовленими соціокультурними процесами. Водночас встановлено, що холістичне управління соціокультурною сферою нині перебуває на стадії становлення та пошуку об’єднавчих парадигм, здатних забезпечити конвергенцію різних теоретичних і практичних підходів. Висока методологічна складність їх узгодження дає підстави стверджувати, що досягнення системних результатів є малоймовірним у межах традиційних форматів міждисциплінарної чи трансдисциплінарної комунікації. У цьому контексті холістичне управління постає як новий тип культурної раціональності, орієнтований не лише на ефективність, а й на життєздатність, гармонійність і еволюцію соціокультурних систем. Холістичне управління загалом осмислюється як мистецтво управління енергією, а в соціокультурному вимірі – як управління культурною енергією, в межах якої люди, інституції та середовища функціонують як єдиний організм, здатний до саморефлексії, самопізнання та саморозвитку. У зв’язку з цим зростає потреба у залученні зовнішніх експертів, що володіють принципово різними типами знання та спеціалізованими соціогуманітарними технологіями. Наукова новизна дослідження полягає в системному обґрунтуванні холістичного підходу до управління соціокультурними процесами, що інтегрує матеріальний, соціальний, символічний та духовний рівні діяльності; обґрунтовано перехід від парадигми суб’єкт–об’єкт до парадигми суб’єкт–суб’єктного управління активними системами. Розкрито міждисциплінарний характер соціокультурного менеджменту та підкреслено антропоцентричний підхід, де індивід є співтворцем значень і цінностей. Практична значущість дослідження полягає у розробці методологічного підґрунтя для впровадження холістичного управління у соціокультурних організаціях, що підвищує адаптивність, самоорганізацію та інтеграцію різних рівнів діяльності – індивідуального, організаційного та суспільного. Запропонована методологія може використовуватися для розвитку культурних, освітніх та волонтерських ініціатив, забезпечуючи ефективну взаємодію учасників, формування ціннісно-символічного середовища, сприяючи саморозвитку, креативності та соціальній відповідальності.
Авторське право (c) 2026 Тетяна ПОПЛАВСЬКА, Оксана ПЕТІНОВА, Зоя АТАМАНЮК; Катерина ТКАЧЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРИКЛАДНА КУЛЬТУРОЛОГІЯ В УМОВАХ ДІДЖИТАЛІЗАЦІЇ ТА СТАЛОГО РОЗВИТКУ : АПСАЙКЛІНГ ЯК СОЦІОКУЛЬТУРНА ПРАКТИКА
Наведено огляд сучасних публікацій, у яких досліджено взаємодію прикладної культурології, діджитал-культури та стратегій сталого розвитку. Розглянуто апсайклінг як соціокультурну практику перетворення відходів на культурну цінність. Проаналізовано теоретичні засади, емпіричні кейси, соціокультурні функції, проблеми інтеграції та перспективи розвитку. Виявлено, що апсайклінг виступає ефективним механізмом реалізації SDG 11 та SDG 12, формує екологічну естетику та нові моделі культурної комунікації в цифровому середовищі
Авторське право (c) 2026 Катерина ДАННИК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КУЛЬТУРОЛОГІЧНІ ВИМІРИ ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ У ЦИФРОВІЙ ГУМАНІТАРИСТИЦІ
Наведено огляд сучасних публікацій, у яких досліджено взаємодію прикладної культурології, діджитал-культури та стратегій сталого розвитку. Розглянуто апсайклінг як соціокультурну практику перетворення відходів на культурну цінність. Проаналізовано теоретичні засади, емпіричні кейси, соціокультурні функції, проблеми інтеграції та перспективи розвитку. Виявлено, що апсайклінг виступає ефективним механізмом реалізації SDG 11 та SDG 12, формує екологічну естетику та нові моделі культурної комунікації в цифровому середовищі.
Авторське право (c) 2026 Сергій Виткалов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТРАНСФОРМАЦІЯ КНИЖКОВОЇ ІНДУСТРІЇ УКРАЇНИ В ЦИФРОВУ ЕПОХУ : НОВІ СОЦІОКУЛЬТУРНІ МОДЕЛІ СПОЖИВАННЯ
Експліковано вектори структурної трансформації книжкової індустрії України в умовах диджиталізації та науково обґрунтовано детермінацію нових соціокультурних моделей споживання інтелектуального продукту. Досліджено перехід видавничої галузі від випуску статичних об’єктів до розбудови мультимедійних екосистем та контент-хабів. Доведено, що цифрова революція зумовила дематеріалізацію книги як герметичного артефакту, перетворивши її на динамічний вузол інформаційних потоків. Виявлено сутність феноменів «демонстративного» та «соціального» читання як провідних практик українського мережевого суспільства, де книга функціонує як інструмент візуальної самопрезентації та національної самоідентифікації (зокрема в сегменті #BookTokUA). Проаналізовано стратегічне зміщення менеджменту вітчизняних видавництв («Laboratoria», «ArtHuss», «Віхола») до моделі «видавництво як сервіс», що базується на економіці вражень та омніканальності. Визначено роль книжкових проєктів як модераторів соціального капіталу та хабів неформальної освіти в сучасному культурному просторі України.
Авторське право (c) 2026 Вікторія ІЛЬКОВИЧ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЗБЕРЕЖЕННЯ МЕМОРІАЛЬНОЇ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ В УМОВАХ ВІЙНИ
Мета статті: висвітлити проблематику збереження меморіальної культурної спадщини України в умовах російсько-української війни. Результати дослідження. Розглянуто останні напрацювання фахівців-практиків та науковців, пов’язані з охороною та збереженням культурного надбання в умовах воєнного конфлікту. Проаналізовано міжнародні та вітчизняні законодавчі пропозиції у сфері охорони культурної спадщини. Висвітлено рекомендації стосовно збереження культурної спадщини в умовах війни, зокрема і спадщини меморіальних музеїв. Визначено проблематику збереження меморіальної культурної спадщини та запропоновано можливі шляхи їх вирішення. Наукова новизна полягає у висвітленні проблемних питань, що ускладнюють збереження культурної спадщини меморіальних музеїв в умовах війни і пов’язані з наявністю чималої кількості музейних предметів, що належать до різних груп зберігання; збереженням автентичного меморіального будинку; тенденцією фемінізації музеїв; невеликим числом співробітників, що впливає на якість організації евакуації культурних цінностей. Висновки. Збереження культурної спадщини України в під час війни є важливим питанням, що потребує різних підходів до збереження музейних предметів залежно від профілю музею, різноманітності та кількості музейних колекцій та збірок. Збереження меморіальної культурної спадщини, з одного боку, ускладняються «камерністю» музейних закладів, що їх зберігають, а з іншого – наявністю різних груп зберігання музейних предметів, що вимагає індивідуального підходу до кожного з них. Відповідно, охорона культурної спадщини меморіальних музеїв в умовах війни потребує законодавчо затверджених інструкцій із зберігання і евакуації культурних цінностей з наявністю чітких рекомендацій та вказівок відповідно до профілю музею.
Авторське право (c) 2026 Тетяна БЕГАЛЬ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВПЛИВ ДІДЖИТАЛ-ТЕХНОЛОГІЙ НА КУЛЬТУРНИЙ ПРОСТІР УКРАЇНИ
Проаналізовано вплив діджитал-технологій на розвиток культурного простору України в умовах цифрової трансформації суспільства. Розглянуто основні напрями змін, зокрема поширення цифрових форм мистецтва, функціонування онлайн-культурних платформ, віртуалізацію музейної діяльності та розвиток цифрових архівів. Окрему увагу приділено ролі соціальних медіа як інструменту культурної взаємодії та поширення культурного контенту. Визначено значення цифрових технологій у збереженні культурної спадщини та підтримці національної ідентичності. Виокремлено ключові ризики, пов’язані з нерівним доступом до цифрових ресурсів, комерціалізацією культури та трансформацією традиційних культурних практик. Обґрунтовано, що цифрові технології формують нові можливості для розвитку культурного середовища України
Авторське право (c) 2026 Кирило БАРВИЦЬКИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РЕЖИСЕРСЬКІ ПРАКТИКИ ЯК ФОРМА ОРГАНІЗАЦІЇ КУЛЬТУРНОЇ РЕКРЕАЦІЇ У ВІЙСЬКОВОМУ СЕРЕДОВИЩІ
Розглянуто сутність режисерських практик як форми організації культурної рекреації у військовому середовищі. Проаналізовано їх функціональні можливості у створенні цілісного культурно-рекреаційного простору, а також вплив на психоемоційний стан і комунікативну взаємодію військовослужбовців. Метою дослідження є обґрунтування ролі режисерських практик як інструменту відновлення внутрішніх ресурсів та зміцнення згуртованості особового складу. Методологічну основу становлять аналітичний, соціокультурний і функціональний методи, а також спостереження. Визначено, що режисерські практики сприяють зниженню напруження, формуванню спільного смислового простору та підвищенню стійкості.
ЗБЕРЕЖЕННЯ ТА ПОПУЛЯРИЗАЦІЯ ЛОКАЛЬНИХ МУЗИЧНИХ КУЛЬТУР У ЦИФРОВИХ УМОВАХ
Здійснено комплексне осмислення проблеми збереження та популяризації локальних музичних культур у цифрових умовах. Дослідження зосереджене на уточненні теоретичних засад аналізу локальних музичних практик у цифровому середовищі, зокрема через переосмислення понять локальності, збереження та цифровізації в контексті сучасного наукового дискурсу. Розглянуто особливості впливу цифрових технологій на процеси трансформації музичної спадщини, з акцентом на ризиках втрати контексту, зміні функцій і смислів традиційних практик, а також на суперечностях між доступністю та автентичністю. Обґрунтовано стратегії популяризації локальних музичних культур у цифровому просторі, які передбачають поєднання технічних можливостей сучасних платформ із культурною чутливістю та участю носіїв традицій. Враховано сучасні наукові підходи до цифрового збереження культурної спадщини, включно з відкритими даними, принципами інтероперабельності та новими технологічними рішеннями. Окреслено необхідність формування міждисциплінарних і контекстно орієнтованих підходів до роботи з музичною спадщиною в цифрову добу.
Авторське право (c) 2026 Інна АНТІПІНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
НАЦІОНАЛЬНЕ КУЛЬТУРОТВОРЕННЯ ЗАСОБАМИ СПЕЦІАЛЬНИХ СЦЕНІЧНИХ ПОДІЙ
Метою публікації є розкриття сутності національного культуро творення засобами сценічних івентів, яке позначається трансформаційними процесами в умовах воєнних викликів. Доводиться, що спеціальні сценічні події мають засоби активізації аксіологічного, креативного, комунікативного компонентів культуротворчих культурних практик шляхом запровадження перформативних видів мистецтва, сценічного простору та сценарної організації. На основі культурологічної методології виявляється значення подієвих івентів як елементів у факторній матриці буття в культурі глобального соціуму. Обстоюється думка про рівневість культуротворчого процесу, що дозволяє підвищити ефективність культурних практик як засобів трансляції та розвитку культури на рівні мега, макро, мезо і мікрофакторів. Наводяться практичні приклади організації культуротворчих спеціальних сценічних подій, які транслюють українську культуру за кордоном та забезпечують її розвиток в безпечних середовищах в середині країни.
Авторське право (c) 2026 Олексій ЖОЛУДЬ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЦІННІСНА МОДЕЛЬ КУЛЬТУРНИХ ТРАНСФОРМАЦІЙ УКРАЇНИ У КОНТЕКСТІ ТАНЦЮВАЛЬНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ХОРУ ІМ. Г. ВЕРЬОВКИ
Досліджується ціннісна модель культурних трансформацій України доби Незалежності на прикладі танцювальної діяльності хору ім. Г. Верьовки. Проаналізовано вплив історичних, політичних і глобалізаційних чинників на зміну аксіологічної складової. Виявлено особливості трансляції та переосмислення традиційних смислів у сценічних практиках в українському культурному просторі, а також окреслено їхнє значення у формуванні національної ідентичності.
Авторське право (c) 2026 Микита БОЛОГОВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КУЛЬТУРНИЙ ОПІР : МИСТЕЦТВО УКРАЇНИ ПІД ЧАС ВІЙНИ
Досліджено трансформацію українського мистецтва в умовах війни та його роль як активного інструменту культурного спротиву суспільства. Актуальність дослідження зумовлена тим, що митці постали перед викликом не лише фіксувати події, а й формувати наративи стійкості, візуалізувати спротив та забезпечувати збереження національної ідентичності. Мета – визначити основні форми, жанри та художні практики, що виконують функцію носіїв культурного спротиву, а також показати, як митці через різні медіа транслюють власні погляди та досвід суспільству. Методологічну основу дослідження становить поєднання культурологічного, історико-мистецького та порівняльного аналізів, а також інтерпретація сучасних художніх практик. Результати засвідчують, що візуальне мистецтво, стріт-арт, цифрові інсталяції та інші форми є ефективним засобом соціокультурної комунікації, символічного спротиву та підтримання колективної пам’яті. Встановлено, що сучасне українське мистецтво не лише естетично збагачує середовище, а й виконує критично важливі соціокультурні функції, об’єднуючи людей і зміцнюючи культурну ідентичність.
Авторське право (c) 2026 Марія ЛЕВЕНЕЦЬ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВІД ПРЕДМЕТА ДО НАРАТИВУ : КОНЦЕПТУАЛІЗАЦІЯ ІНТЕРПРЕТОВАНИХ МУЗЕЇВ ЯК ІНСТРУМЕНТУ АКТУАЛІЗАЦІЇ ІСТОРІЇ В ЄВРОПЕЙСЬКИХ ПРАКТИКАХ СТАЛОГО РОЗВИТКУ
Здійснено теоретичне та емпіричне осмислення нових музейних практик, що формуються в умовах трансформації парадигми музейної діяльності – від об’єктоцентричної до смисло- та досвідоорієнтованої моделі. На основі аналізу 23 музейних інституцій у 10 європейських країнах обґрунтовано доцільність введення поняття «інтерпретовані музеї» як аналітичної категорії, що описує інституції, у яких інтерпретація виступає базовим принципом формування змісту, а не допоміжною функцією. Показано, що інтерпретовані музеї виходять за межі традиційної колекційної моделі та часто функціонують без опори на автентичні музейні предмети, реалізуючи комунікацію історії через наратив, просторові рішення, мультимедійні та інтерактивні засоби. Визначено, що такі музейні форми дозволяють актуалізувати історію як ресурс, роблячи її доступною, переживаною та соціально значущою. Запропоновано типологію інтерпретованих музеїв, що включає музеї актуалізації історичної теми, музеї інтерпретації історичного періоду, туристично-орієнтовані, локально-ідентифікаційні та гібридні формати. Теоретичний внесок дослідження полягає у розширенні понятійного апарату museum studies через інтеграцію з підходами heritage studies та концепцією територіального капіталу. Практичне значення полягає у можливості використання інтерпретованих музеїв як механізму актуалізації історії у сучасних стратегіях сталого розвитку.
Авторське право (c) 2026 Олена ЖУКОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КУЛЬТУРНА ІДЕНТИЧНІСТЬ ЯК ПРОЦЕС РЕПРЕЗЕНТАЦІЇ : КОНЦЕПЦІЯ СТЮАРТА ГОЛЛА
Аналізується концепція культурної ідентичності Ст. Голла в контексті її релевантності для сучасного українського соціокультурного простору. Досліджується трансформація розуміння ідентичності від есенціалістських поглядів до конструктивістського підходу, де ідентичність постає як незавершений процес «ставання», що формується всередині репрезентації. Автор розглядає потенціал теорії Голла для деконструкції імперських наративів та переозначення українського «Я» в умовах повномасштабної війни та деколонізаційних процесів. Методологія дослідження. Робота ґрунтується на аналізі корпусних текстів Ст. Голла («Cultural Identity and Diaspora», «The Work of Representation» та ін.). Використано методи культурологічного аналізу, дискурсивний підхід для виявлення зв’язків між знанням та владою, а також компаративний метод для зіставлення карибського та українського постколоніального досвідів. Висновки. Доведено, що концепція Ст. Голла дозволяє мислити ідентичність як «точки тимчасового прикріплення» до дискурсивних позицій, що створюються історією та культурою. Встановлено, що ідентичність конституюється не поза, а всередині репрезентації через знакові системи та режими істини. Обґрунтовано необхідність специфічної адаптації цієї теорії до українського контексту: на відміну від карибського расового досвіду, українська ідентичність вибудовується як опір імперській русифікації та стратегія подолання нав’язаної «меншовартості». Новизна. Систематизовано основні теоретичні положення Ст. Голла щодо репрезентації та ідентичності в межах українського культурологічного дискурсу. Вперше окреслено евристичні межі використання англо-карибських постколоніальних моделей для аналізу українського воєнного досвіду, акцентуючи на специфіці імперсько-русифікаційного типу колоніальності. Практичне значення дослідження. Результати можуть бути використані при розробці стратегій культурної політики та деколонізації, у підготовці спецкурсів з теорії культури, соціології ідентичності та Cultural Studies, а також для аналізу сучасних медійних стратегій самоопису України у світі.
Авторське право (c) 2026 Ірина ПЕТРОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЯГЕЛЛОНСЬКА ТРАДИЦІЯ ЯК СОЦІОКУЛЬТУРА МОДЕЛЬ У СУЧАСНОМУ ПОЛЬСЬКОМУ ДИСКУРСІ ТА ЇЇ РЕЦЕПЦІЯ У ФОРМУВАННІ КУЛЬТУРНО-МИСТЕЦЬКОГО ПРОСТОРУ УКРАЇНИ
Розглядається роль ягеллонської спадщини у формуванні політичних і культурних процесів в Україні та Польщі, окреслюється її вплив на міжкультурну взаємодію, становлення національної ідентичності та сучасні європейські соціокультурні трансформації; розкривається ягеллонська спадщина як приклад історично сформованої співпраці народів, заснованої на принципах взаємоповаги та культурного діалогу; акцентується увага на зверненні до ягеллонської традиції в сучасному науковому дискурсі, що засвідчує її актуальність для осмислення проблем європейської інтеграції й культурного різноманіття.
Авторське право (c) 2026 Оксана ГИСА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МУЗИКА ЯК ТРАНЗИТИВНИЙ МЕДІУМ КУЛЬТУРНОЇ ПАМ’ЯТІ
Стаття присвячена теоретичному осмисленню музики як транзитивного медіуму культурної пам’яті в умовах цифрової трансформації культури. Музику розглянуто як форму збереження і передачі культурного досвіду, що не зводиться до усталених типологій пам’яті. Обґрунтовано, що вона функціонує на перетині індивідуальної і колективної, комунікативної і культурної пам’яті, забезпечуючи їхню взаємодію та взаємне перетворення. Особливу увагу приділено механізмам її мнемонічної дії, зокрема афективному виміру, тілесній укоріненості та семантичній реконтекстуалізації. Показано, що музика здатна актуалізувати пам’ять поза межами вербальної артикуляції, зберігати травматичний досвід і підтримувати колективну ідентичність у ситуаціях руйнування традиційних форм культурної трансмісії. Розглянуто трансформації музичної пам’яті в цифровому середовищі крізь призму мнемонічної «детериторіалізації» (Ж. Делез, Ф. Гваттарі). З’ясовано, що цифрові платформи одночасно розширюють поширення музики та послаблюють її зв’язок із первинним контекстом. Окреслено можливості ретериторіалізації музичної пам’яті. Аналіз пісні Джамали «1944» доводить, що музика може актуалізувати витіснену колективну пам’ять на глобальному рівні. Таким чином, музика постає не лише як носій пам’яті, а як жива форма її руху, у якій минуле щоразу набуває нового звучання.
Авторське право (c) 2026 В’ячеслав ЛУК’ЯНЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
УКРАЇНСЬКЕ ГРАФІТІ : СПЕЦИФІКА ТА РЕГІОНАЛЬНІ ОСОБЛИВОСТІ
Розглянуто феномен українського графіті як специфічного складника візуальної культури міського простору, проаналізовано його тематичну палітру та регіональну диференціацію. Авторка наголошує, що на розвиток цього виду мистецтва вплинули як традиції хіп-хоп культури, так і прагнення вітчизняних райтерів інтегруватися у глобальний художній контекст. Підкреслено, що українське графіті пройшло складний шлях від андеграундної діяльності, прихованої від широкого загалу, до публічного мистецтва, що активно обговорюється в соціальних мережах та висвітлюється в медіа. Особливу увагу приділено регіональним особливостям вуличного арту в Україні. Визначено, що Луцьк відіграв унікальну роль у становленні цього напряму через свою географічну близькість до кордону, що сприяло швидшому проникненню інформації про вуличну культуру. Проаналізовано досвід Києва як центру концептуального муралізму, зокрема через творчість групи «Interesni kazki», чиї роботи прикрашають фасади багатьох країн світу та вирізняються філософсько-містичною тематикою. Досліджується трансформація тематичних акцентів у роботах українських митців. Зазначається, що зазвичай увага зосереджується на постатях митців, національних орнаментах та політиці. Наведено приклади патріотичного графіті в Дніпрі, політичної карикатури в Одесі та масштабних муралів у Харкові. Окремо розглянуто досвід Чернівців, де вуличний арт представлений як легальними стінописами на історичну тематику, так і дискусійними роботами в двориках і під’їздах. Проаналізовано технічну специфіку українського графіті. Автор пояснює низьку поширеність екографіті та лайт-графіті кліматичними чинниками та браком спеціалістів із культурного менеджменту. Висвітлено роль фестивалів («Алярм», Lviv graffiti jam) та документальних фільмів у популяризації культури райтерів. Робиться висновок, що сучасне графіті в Україні стає вагомим чинником трансформації урбаністичного ландшафту, де співпраця влади з художниками сприяє естетизації міст та привабленню туристів. Попри те, що в законодавстві немає чіткої регламентації цього виду діяльності, графіті впевнено переходить із розряду «вандалізму» до статусу концептуального мистецтва.
Авторське право (c) 2026 Марія ЧІКАРЬКОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТРАНСФОРМАЦІЯ СУБ’ЄКТА КУЛЬТУРНОЇ ПАМ’ЯТІ В СУЧАСНІЙ ХОРЕОГРАФІЇ ПІД ЧАС ВІЙНИ ЗА НЕЗАЛЕЖНІСТЬ УКРАЇНИ
Статтю присвячено дослідженню динаміки суб’єкта культурної пам’яті у творах сучасної хореографії, зумовленої російсько-українською війною. Вивчення здійснено на матеріалах проєкту «Говори тілом» (2022–2024 рр., ГО «Платформа сучасного танцю»). Визначено суб’єкта культурної пам’яті як автора та його твір, що через художню образність і тілесну рецепцію війни трансформують індивідуальний досвід у колективне свідчення. Сучасну хореографію показано як комеморативну практику, яка забезпечує тяглість ідентичності й орієнтована на майбутнє. Охарактеризовано виражальні можливості хореографічного мистецтва з репрезентації культурної пам’яті через синтез тілесної рецепції досвіду війни та цифрових інструментів його представленості в культурі. Простежено динаміку суб’єкта культурної пам’яті в сучасній хореографії через трансформацію первинної тілесної реакції на війну у тривале джерело колективних свідчень і творення нової ідентичності, а також культурного спротиву як стратегії самозбереження нації.
Авторське право (c) 2026 Вадим МЕЛІХОВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЕТНІЧНІСТЬ І КУЛЬТУРА : ІДЕНТИФІКАЦІЙНІ ТА МЕНТАЛЬНІ ВИМІРИ
Розглядається взаємозв’язок етнічності, культури та ментальності. Встановлено, що етнічність не зводиться лише до статистичного складу суспільства, а формується через культурні практики, мову, традиції та символи, що забезпечують усвідомлене відчуття належності до етнічної спільноти. Особлива увага приділяється механізмам етнічної ідентифікації, ролі ментальності та менталітету у формуванні поведінкових моделей та ціннісних орієнтацій індивіда. Показано, що етнокультурна свідомість інтегрує знання, норми, цінності та символи, забезпечує збереження культурної самобутності, регулює міжетнічні взаємодії та виступає механізмом передачі традицій і культурного досвіду між поколіннями. Розкривається значення культури як внутрішнього змісту етнічності та ключового чинника соціальної інтеграції і адаптації в умовах суспільних трансформацій.
Авторське право (c) 2026 Людмила ДОСКІЧ , Світлана ХРУЩ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СЕМІОТИКА АРХЕТИПНОГО ОБРАЗУ КОЗАКА МАМАЯ У КОНТЕКСТІ КУЛЬТУРНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ
Стаття присвячена семіотичному аналізу української народної картини «Козак Мамай» крізь призму теорії архетипів К.-Г. Юнга. На основі концептуалізації понять «архетип», «архетипний образ» та «культурний герой» обґрунтовується належність козака Мамая до категорії архетипного образу. Досліджується символічне значення інваріантної атрибутики народних картин як єдиної кодифікованої системи, що сягає архаїчних уявлень українського етносу. Обґрунтовано, що образ козака Мамая синтезує юнгіанські архетипи Героя і Мудреця та втілює ключові принципи української культурної ментальності – кордоцентризм, софійність та антеїзм. Результати дослідження сприяють глибшому розумінню механізмів формування та репрезентації культурної ідентичності засобами народного живопису, а також розкривають невичерпний символічний зміст образу козака Мамая, що робить його актуальним впродовж століть.
Авторське право (c) 2026 Анна ТРОФИМЧУК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТРАНСФОРМАЦІЯ ЕТНОКУЛЬТУРНИХ ТРАДИЦІЙ У СУЧАСНОМУ ФЕСТИВАЛІ : «ТРИФОН ЗАРЕЗАН» У БОЛГРАДЕ
Проаналізовано структурні та функціональні трансформації традиційного болгарського свята «Трифон Зарезан» у контексті сучасного фестивального руху Української Бессарабії (м. Болград, Одеська обл.). Досліджено збереження автентичних обрядових елементів, таких як ритуальна підрізка лози та обрання «Царя Трифона», у межах публічного культурного заходу. Особливу увагу приділено соціокультурній адаптації фестивалю в умовах воєнного стану, висвітлено його перехід від рекреаційного формату до майданчика соціальної солідарності та благодійності. Зроблено висновок, що фестиваль є дієвим механізмом підтримки етнічної ідентичності болгарської діаспори та популяризації регіональної культурної спадщини. У сучасних умовах свято трансформується в живий інструмент трансляції нематеріальної культурної спадщини, забезпечуючи наступність поколінь та збереження унікального етнокультурного коду регіону. Будучи важливою складовою культурного ландшафту Бессарабії, свято «Трифон Зарезан» демонструє життєздатність традиційних практик. Вони не лише адаптуються до нових викликів, а й стають фундаментом для формування сучасної локальної ідентичності та інтеграції місцевої спадщини в загальноєвропейський культурний контекст.
Авторське право (c) 2026 Олена БЕРЕЗІНСЬКА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДЕКОЛОНІЗАЦІЯ УКРАЇНСЬКОЇ КУЛЬТУРИ : СОЦІАЛІСТИЧНА МОДЕРНІСТЬ КРІЗЬ ПРИЗМУ ПОСТКОЛОНІАЛЬНОЇ ТЕОРІЇ
Проаналізовано специфіку деколонізаційних процесів у сучасному соціогуманітарному дискурсі України. Визначено триетапну логіку культурної трансформації: ідентифікацію імперського продукту, його витіснення та конструювання «автентичних» форм. Автор обґрунтовує необхідність критичного перегляду класичних постколоніальних студій, які тривалий час ігнорували радянський контекст через інструменталізацію антиколоніальної риторики СРСР у часи Холодної війни. Висвітлено концептуальний перехід від марксистських категорій класу до пояснювальних принципів культури та ідеології. Особливу увагу приділено епістемному розриву між універсальною моделлю західного капіталізму та феноменом «колоніальної модерності», де капітал інтегрується в до сучасні ієрархії. Доведено, що для українського контексту ключовим об’єктом деколонізації є «соціалістична модерність» XX століття. Результати дослідження дозволяють окреслити вектори емансипації української культури від епістемного домінування російського імперіалізму через рефлексію над радянським спадком.
Авторське право (c) 2026 Максим СОКЛАКОВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0